Докато текат всевъзможни политически екшъни, игри на “днеска има – утре нема”, демагогски надговаряния и взаимно топене в прокуратурата, България се задъхва от бедност и несигурност, припомня Мирела Иванова в материал за Дойче Веле.
“Над 1,6 млн. българи живеят в крайна бедност” – от новините на в. “Труд”
Преди повече от двайсет дни шестте най-големи работодателски и синдикални организации в страната излязоха с обща остра декларация, в която призоваха политиците да престанат да обслужват теснопартийни и корпоративни интереси, защото “България е в безпрецедентна политическа криза, довела до пълен срив на доверието към държавността и институциите”. Междувременно се появиха и данните на Института за социални и синдикални изследвания на КНСБ с тревожната констатация, че 80% от българските домакинства не разполагат с доходи за нормална издръжка. Фактите сочат, че през второто тримесечие на 2014 г. близо 1,7 млн. души е трябвало да преживяват с до 211 лв. на месец, което прави по около 7 лв. на ден. Броят им се е увеличил с 58 хиляди спрямо същия период на миналата година.
Кой освен Койчо от Бариево се стряска от фактите?
Когато фактите говорят, би трябвало и боговете да замълчат, а какво остава за политиците… Политиците, и отиващите си и стягащите се да дойдат, обаче не дават разумни знаци, че са склонни да овладеят своите апаратни, процедурни, оклеветяващи, популистки, арогантни и прочие логореи и да “влязат в час”. ГЕРБ, в лицето на лидера си и неколцина присъдружни нему “постоянни партийни рупори”, непрекъснато се отмята в изявленията и решенията си: сега ще подкрепят актуализацията на бюджета, защото това е зрялото и важно за страната поведение, придружено и с нарочен законопроект за правомощията на служебното правителство, после пък няма – отмятат се обидени, че ги “коалират” с ДПС. Политика на настроенията ли се нарича това, програма на каприза ли или има трето име, което също е в остър и вече циничен контраст с бедността и срива на институционално доверие в България?
Младите не виждат никаква перспектива и протестират
БСП пък излъчва скучно и досадливо безсилие заради факта, че между партийната върхушка и избирателите на партията е зейнала пропаст, илюстрираща съвсем неметафорично един от горчивите изводи в изследването на КНСБ, че разделението на обществото на крайно бедни и относително заможни продължава да се задълбочава. Столетницата, с други думи, продължава да е застинала в своебразно социално дебелокожие, което прави програмните ѝ намерения и словесните ѝ ерупции да звучат фалшиво. Пък и подир поредния управленски провал няма как да провидим именно в нея държавническо поведение, което да буди доверие.
Доверието е антоним и на ДПС – една все по-неприкрита икономическа структура, която ползва сложен идеологически синтаксис, но най-вече “вазелин и олио” по думите на един от собствените ѝ депутати, изречени от парламентарната трибуна.
Бареков пък, с извадените от нафталина “ченгесарски номера”, дори не заслужава внимание. Той прилича на копиран от ксерокса на задкулисието енти на брой екземпляр след Ганчев, Сидеров и Янев, който, уви, също не излиза без пари на данъкоплатеца и наивния избирател.
Има ли въобще държава?
Какви общонационални тревоги владеят българското политическо представителство и какви решения го терзаят: замразените доходи в КТБ и истината за състоянието на банката; поставения във фризера бизнес; неразплатените от месеци трудови възнаграждения или унизеното здравеопазване; нуждата от промяна в образователния модел или културния хоризонт? – Не, произвеждат се сигнали до прокоратурата, набиват се партийни канчета преди изборите и се демагогства. Има ли държава – или само “вазелин и олио”, мат и маскара?
Излиза, че безотговорното политическо представителство не само не се съсредоточава върху разрастващата се в България жестока и безперспективна бедност, а дори я умножава. Защото “политиките” не пораждат предвидимост и хоризонти, не са отворени към решаване на проблемите и не засягат общонационални каузи. Затова, като избиратели, непрекъснато трябва да си задаваме не само въпроса КОЙ, а и КАК ще управлява – като с граждански натиск принуждаваме да бъде даван и правилния за нас отговор. От служебното и всяко бъдещо правителство на разтърсената от несигурност, страхове и бедност България.
1 thought on “Жестоката българска бедност”
Вашият коментар
Трябва да влезете, за да публикувате коментар.
„Кой освен Койчо от Бариево се стряска от фактите?“
Не знам кой е авторът на горната фраза. Не знам и дали той знае кое е това (софийско) село. Не знам и дали му е известно, че въпросното село мери ръст с не по-малко известното от Габрово друго „село край столица“ – Бусманци.
Защото Бериево (изговаряно от шопите „Бариово“) е известно също и като „Робертово“, макар официалното му име да е Равно поле. Т.е., населено място, топонимът на което е поне тризначен. Според Димитър Димитров – ревностен изследовател на миналото на селото – първоначалното название „Бариово“ е по името на турски бей, заселил се преди няколко века в този район. А „Робертово“ станало през 1894 г. по искане на тогавашния княз Фердинанд Кобургготски, нарекъл селото в чест на тъста си Роберт Първи Пармски – баща на Мария-Луиза.
Димитър и съпругата му Маргарита не казват нищо за произхода на популярния из Шоплука израз „Койчо от Бариово!“ (непременно с удивителен знак – израз на категорична троснатост). Мълчи и всезнайкото Гугъл. Но този последният дава някои многозначителни намеци, свързани с топонима на Кой-човото село.
Така например тук е „хвърлен пъпът“ на най-известния навремето „нашенски“ детергент – „веро“-то – един от десетките „производи“ на завод „Верила“-Равно поле. Днес на улицата с емблематичното име „Трети март“ №1 е седалището на ТНК „Лидл“ – един от трите мастодонта на търговските вериги у нас.
Но и това е нищо в сравнение с очертаващите се розови перспективи!
Днес това разположено на по-малко от 20 км. от София населено място е нарочено да се превърне в нещо като Макао или Лас Вегас. Шикозният голф-клуб „Св. София“ е само началото на грандиозното настъпление на хазарта – и защо не, след като само този „бизнес“ „българският“ Парламент е освободил от ДДС!
Въпросът беше „Кой?!“ – Кой е „Кой-чо от Барио(e)во“.
Този въпрос виси като дамоклов меч над главите на управниците ни през последните 25 години. Кой?! Поредната му парафраза беше „Кой предложи Дилян Пеевски?!“
Отговор, разбира се, няма. Не се и очаква. Защото името му е „легион“. А легионът, както е известно, е голяма група въоръжени лица (на старогръцки – „демос“). Никой не отговаря, защото, когато всички са отговорни, никой не е отговорен (така е поне според правото, което не допуска колективна отговорност). Е, имало едно време, когато опричниците на цар Иван Страшни Руски са прилагали т.нар. „круговая порука“, но и тя се е отнасяла само до селата и селяните, а не до Москва и болярите…
Така че, водени от статуквото на ТОТАЛНИЯ ГЕНОЦИД над България, българите и български народ, можем да заключим два месеца преди предизвестените ИЗБОРИ БЕЗ ИЗБОР:
„Кой-чо от Бариово“ е Никой – защото името му е легион – легионът е сила – силата е неотговорна и безотговорна…