Разказ от Стоян Вълев
.
![Снимка: 24chasa.bg](https://www.eurochicago.com/wp-content/uploads/2016/01/Image_4851975.jpg)
Почти никой не разбра, че се случи – дойдоха някакви хора с папки, даже придружени от полиция.
Дойдоха и позвъниха – Латинка веднага им отвори и си тръгна, понесла бохчичката си.
Така и Латинка загуби апартаментчето си, ама колко преди нея си изгубиха апартаментите?..
Но за Латинка си спомняше често дядо Михаил и говореше долу на пейките, в градинката:
– Латинка беше кранистка и най-хубавата жена на света! А как умееше да ходи по стрелата на крана: тя ходи – ние отдолу хем я гледаме, хем треперим. Тъй си живяхме години наред – заедно строяхме, тя с крана, ние с ей тия двете – и сочеше жилестите си ръце, сега вече стари и слаби.
Латинка беше си тръгнала от апартамента, но никой не разбра накъде отиде.
– Сигурно при някоя роднина или пък приятелка се е приютила… – предполагаха.
Предполагаха, ама не познаха – защото един ден я видяха да отива към асансьора, както обикновено понесла един хлебец в торбичката си.
Никой не посмя да я заговори, ама явно проследили са я, защото скоро се разбра – заживяла е на покрива.
– То хубаво го е измислила – говореше Михаил – ама сега е лято. Какво ще прави през зимата?!
– Тя… да доживее до зимата – проронваше някой от старците.
Да, но освен тях всички от блока узнаха, че Латинка е заживяла на покрива. Узнаха и се разтревожиха – опасно било, как така ще живее на покрива, всъщност покривът е на всички, а не само на Латинка, нали?
Протестиращите и несъгласните Латинка да си живее на покрива се увеличаваха…
Докато един късен следобед, свечеряваше се, когато най-яростните противници на Латинка решиха да отидат там и да я прогонят.
Латинка в техните очи си беше опасен елемент от години – още когато помоли Михаил и той свали телевизора й пред входа. Телевизорът стоя само докато се стъмни и някой го взе – нищо, че беше чернобял…. Ама да живееш без телевизор, то това какво е, помислете и кажете…
Още тогава по-бдителните усетиха, че нещо не е наред с тази жена, макар че външно си беше като всички – вдовица, на която децата й заминаха за чужбина и я бяха забравили…
Децата й я бяха забравили, но не и един от внуците, който се появи, огледа апартаментчето, после се свърза с една фирма за кредити и получи някакви пари; документи баба му подписваше всякакви…
По тази причина и Латинка изгуби апартамента си и заживя на покрива.
Но се събраха жителите на входа и решиха да я изгонят.
Качиха се – бяха петима мъже, а тя ги очакваше с бохчичката в ръце.
– Ясно ми е – промълви Латинка – що сте дошли. Отивам си… – рече тя и тръгна.
Но не към капандурата, която водеше към стълбището.
Тръгна и се насочи към края на покрива.
Вървеше спокойно, сякаш отиваше към хлебарницата.
Мъжете гледаха Латинка като хипнотизирани и не смееха да гъкнат.
Вървеше Латинка и наближи края на покрива, стигна до бездната и продължи все така напред, дали към съседния блок или към звездите, никой не разбра.
–––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
Стоян Вълев е роден през 1956 г. в с. Генерал Инзово, Ямболско. Завършил е Българска филология в Пловдивския университет, където впоследствие преподава пет години като асистент по „Руска литература на ХХ век“. Занимавал се е с журналистика. Бил е репортер, редактор, главен редактор и управител на медии. Негови разкази са публикувани в САЩ, Великобритания, Канада, Нова Зеландия, Австралия, Италия, Индия, Непал, Швейцария, Полша. Вълев е автор на книгите „Когато Господ беше в отпуск“ (роман), 1999; „Българският Декамерон“ (сборник с разкази, първа и втора част), 2001, 2002; „Време за изневери“ (сборник с разкази), 2003; „Да прецакаш Чърчил“ (роман), 2014; „Животът на полковника“ (повест), 2014. Той е автор и на пиеси и телевизионни сценарии. Основател и главен редактор на сайта „Книги-News“.
.