След политическия вододел от 1989 г. българската диаспора по света неимоверно се увеличи. Тя впечатлява както с мащабния брой емигранти, напуснали родината, така и с техните опити за съхраняване на национална памет, с обществени и културни изяви в различни страни. А също – с доказани специалисти в различни области, които работят къде ли не по света. Самоопределящи се като българи, при това не само от първо, но и от следващи поколения. Сред тях има и немалко хора, които създават литературни произведения.
![Снимка: Рslaveikov.blogspot.bg](https://www.eurochicago.com/wp-content/uploads/2016/03/kniga3.jpg)
Под техните пера са излизали, излизат и сега, текстове и книги с висока художествена стойност. Този процес започва в лоното на земляческите дружества в Латинска Америка, САЩ, Европа, Австралия. Компактни структури, отворени за интеграционните процеси на съвремието си в държавата, където пускат корени. Но грижливо пазещи и спомена за България с нейния фолклор, история, език, както и с лични житейски спомени и надежди. През ХХ век, едновременно с периодичния български емигрантски печат, се пишат и издават книги.
Някои от техните създатели обаче вече са забравени или никога не са били превеждани в България. Други остават встрани от полезрението на литературната ни история. Затова ще си позволя да изредя поне част от имената, които си струва да споменем и те да не бъдат забравяни. Като започнем с популярните Борис Шивачев, Матвей Вълев, Страшимир Кринчев, още Самуил Стрезов, Марио Несторов, Виктория Забуковец, Стефан Кинчев, Ана-Мария Митков, Мара Тодоров, Стоян Данев, Живка Шамлиева, Тодор Ценков и т.н. Изключително интересни са процесите на преливане на български творчески имена от Бесарабия в румънската литература. И страниците на “румънските” български писатели – Йоан Сулаков, Киро Нанов, Стоян Тудор, Панайот Станчов-Черна, Мария Радианов, Антон Лебанов, Васил Агура, Ана Булгаре, Никифор Крайник, Йон Добри, Владимир Каварнали… Не ще се спираме на творците ни в пределите на бившия СССР – тема, сама по себе си твърде голяма. Но нека не отминаваме Димитър Марков, Никола Фуклев, Александър Власов, Иван Гедиков, Иван Мавроди, Георгий Журжер... Да не пропускаме също Божен Олсомер от Швейцария…
![Българско дете от Бесарабия](https://www.eurochicago.com/wp-content/uploads/2016/03/orig.jpg)
Но да се върнем в съвремието. Защото отдавна е възможно съвременни български автори да пребивават в родината и тук да печатат книгите си. Като разбира се, печатат и в странство. Някои са обединени в Съюз на българските писатели в САЩ и по света, със седалище в Чикаго. Сред които има вече отличени с различни литературни награди, като например Виктория Забуковец, Николай Левков, Василка Хаджипапа, Тончо Карабулков, Мона Чобан, Илко Минев, Людмила Билярска, Христина Панджаридис – всички не можем да изредим. Популяризирането на творчеството на тези автори тепърва предстои, като на литературната сцена блясват и все по-нови, млади имена.
Но думата ми е за друго: че писмовната продукция на сънародниците ни има правото на свое място в българската литературна история. Със свой обособен, самостоятелен Център на българската книга по света със седалище тук, в Родината. Той трябва да се превърне в информационна банка за литературната продукция на български писатели, трайно живеещи в чужбина. Да поддържа контакти с тях. Да получава и съхранява книгите им, биографичните им данни, снимки, отзиви за техните творби в различни специализирани и неспециализирани само за литература издания, в различни страни. Да организира творчески представяния и да популяризира новоизлезлите книги. Да има свой статут, културна програма и самостоятелност в работата си. Свой архив и библиотечен фонд. С възможности за кинозаснемане и техническо обезпечаване, и за интелектуален обмен с диаспората. Към него да се създаде след време и литературен музей и поне веднъж годишно да излиза специализиран бюлетин – какво е публикувано, къде, какво е свършил Центърът, с кого и т.н.
Иначе казано – става дума за националната ни памет по света, която трябва да се съхранява без прекъсвания и паузи. Защото епизодичните дарения на свои творби, които правят писателите на библиотеки у нас, и случайните представяния на отделни имена, са вид мероприятийност, а тя се забравя. Това не трябва да се допуска – паметта не е стока и не може да се купи. Да се загърбва пък е морално престъпление. Тук е мястото на българските държавни институции: Президентство, МВнР, Министерство на културата, Министерство на образованието, Държавната агенция за българите в чужбина… Но кой и как да ги направи съпричастни?
![Снимка: БТА](https://www.eurochicago.com/wp-content/uploads/2016/03/12-09-20-92709_1-420x236.jpg)
Още през 2013 г. до президента Росен Плевнелиев бе изпратено писмо в подкрепа на тази идея, подписано от наши творци, общественици и председатели на фондации от Кипър, Франция, САЩ, Австрия, Англия, Канада, Колумбия, Австралия. Очаквано, никакъв отзвук и отговор не се получи. Подобни писма са пращани и до посочените по-горе институции, със същия резултат. Живеем в дни на размиване на националните ни ценности и българска идентичност. На откровена инвазия отвън. С която трудно се справяме, поради инертност и безгръбначно чуждопоклонство. Литературата, създавана от български пера в странство, е сериозна част от културата ни в различни времена и епохи. Нека припомним, че и много книги на възрожденците ни са родени именно така, написани са били не на родна земя. Трябва да познаваме литературното ни богатство по света, а идеята за Център на българската книга по света визира точно такова начинание на ползу роду. Стига сме слушали удобните мантри, че пари няма. Че в голямото европейско семейство националният елемент, в художествен план също, отстъпва пред глобални неолиберални идеи. Стига имитация на дейност из разни комисии и агенции. Стига чиновническо бездушие, политическа безотговорност и късогледство.
![Карта на българчета, родени по света през последните 10 години. Източник: Yurukov.net](https://www.eurochicago.com/wp-content/uploads/2016/03/bmap101-420x242.jpg)
Накрая ще си позволя да спомена и за още една идея: изграждането и на Национален музей на българската емиграция*. Самостоятелен. Обособен. С широко отворени врати за нови и нови експонати. Емигранските вълни от България все някога ще заглъхнат. Но какво ще остане в България и кой ще остане? И къде пръсналите се навсякъде по света сънародници и техните наследници ще намерят следите на паметта в пространството и във времето, ако не тук, къде е бил, където е и където трябва да продължи да бъде общият корен и център на цялата ни национална памет.
Георги Н. Николов
–––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
![Д-р Иван Гаджев в библиотеката си в Гоце Делчев](https://www.eurochicago.com/wp-content/uploads/2016/03/Image_1044004_126.jpg)
* Бел.ред.: Преди време в България беше създаден Институт по история на българската емиграция, изцяло по личната инициатива и чрез личните средства на един български емигрант, д-р Иван Гаджев, който е доайен на емиграцията ни в САЩ. Той създаде този институт в родния си Гоце Делчев, но българската държава за съжаление не подкрепи по подобаващ начин това прекрасно родолюбиво дело, за да се превърне то в действащо, обновяващо се и достатъчно известно средище. Цял институт бе създаден от един човек, но за да се поддържа и разбива този институт, не стигат усилията само на един. Зад този един трябваше да застане, и то не само със спорадични посещения, а с целия си институционален ресурс в съответната сфера, и българската държава.
.