Авторски
- Покана за изложбата „Петият Сезон“
Второ представяне на изложбата „Петият Сезон“
в неделя 18 март 2012 от 13.30 часа
Нова възможност да разгледате картините и да се срещнете с художниците.
Общата художeствeна изложба „ПEТИЯТ СEЗОН“ на сдружение „Български художници зад граница“ се откри на Втори март в Украинският националeн музeй – Чикаго
Адрес: Ukrainian Museum, 2249 W. Superior St., Chicago, Illinois 60612.
Вход: $5.Откриването на изложбата (линк)
- СДС иска незабавно спиране на АЕЦ „Белене“
Премиерът Бойко Борисов да бъде незабавно изслушан пред Народното събрание за проекта АЕЦ „Белене“, настоява в декларация дясната партия СДС, цитирана от „Дневник“.
В позицията на партията се напомня, че в края на март изтича удължения срок, в който трябва да се вземе решение дали ще бъде реализиран проектът. Преговорите с руската страна обаче продължават да се водят на тъмно, пишат от десницата.
Според тях банката HSBC – консултант по проекта, която изготвя финансово икономически анализ, вече е предоставила данни на правителството, „управляващите обаче се крият от българския парламент“.
Затова от партията настояват изрично управляващите да предоставят всички данни и анализи от HSBC на Народното събрание и обществото.
Реакторът, за който България вече е платила 60% от сумата, може да бъде инсталиран като Седми блок на Козлодуй или да бъде продаден, предлагат още от дясната партия.
Според тях кабинета показва, че не се различава от тройната коалиция, когато става въпрос за защита на българския национален интерес.
Ако управляващите продължават да крият информация от българските граждани, са на път да повторят неизгодните за България договори за доставка на природен газ, които сключиха министрите на БСП с Русия, заявяват от СДС.
Те настояват да се направи пълен одит на проекта „Белене“. Искат и премиера да обяви какви ще са бъдещите действия на кабинета по този важен проект.
Позицията на партията е, че проектът за втора атомна електроцентрала трябва да бъде незабавно спрян, а предвидените за това средства да бъдат инвестирани в повишаване на енергийната ефективност на икономиката и домовете на българските граждани.
Източник: Kafene.net
- Меглена Плугчиева: Благодарна съм на ГЕРБ за гласуваното доверие
Меглена Плугчиева - БСП София, 13 март 2012 г.
Правителството реши на свое заседание днес да предложи на президента Росен Плевнелиев нови 7 кандидатури за посланици на страната ни. Най-интересно сред тях е името на депутата от Коалиция за България Меглена Плугчиева, която ще оглави мисията ни в Швейцария.
Ето какво сподели тя пред агенция БЛИЦ:
– Г-жо Плугчиева, днес станаха ясни имената на предложените за нови посланици. Вие сред тях. Как се стигна до това?
– След изборите през 2009 година аз неколкократно съм заявявала, че търся възможност да се върна на дипломатическото поприще. Смятам, че там е моята сила. Имам опит, умения и качества. Мога само да бъда благодарна на правителството за това предложение. За мен това ще бъде една прекрасна възможност да мога да работя за страната.
– Името ви все пак е изненада на фона на това, че идва от управляващите от ГЕРБ…
– Трудно ми е да го оприлича като изненада. За мен това е по-скоро нормална европейска практика, но в рамките на България, да, може и да изглежда странно.
– Извинете, но ГЕРБ да залага на човек на левицата, както и да го погледнем е нещо ново в политическата ни действителност?
– Това, че имаме различно политическо поведение, не означава, че няма да работим заедно за страната ни. Дипломатическата работа е надпартийна и аз съм благодарна на управляващите, че в мое лице виждат човек, който достойно може да представлява България. Пак ще кажа, че имам опита и знанията да работя за страната си.
– Разговаряхте ли по темата с г-н Станишев, когато ви поканиха?
– Разбира се. Той бе запознат с предложението.
– Какво ще се случи с вашата партийна дейност…
– Ще замразя партийната си дейност, защото това е задължение. Просто това е нормалната практика.
– Как се почувствахте, когато получихте поканата от ГЕРБ и кой ви покани?
– Влизаме, как да кажа, в много големи подробности, които няма смисъл да коментирам публично. Просто не искам да ги коментирам.
…
Калин Каменов, БЛИЦ
(С несъществени съкращения)
- Глоба за Външно министрество заради публикувани на сайта му имена и адреси на българи в чужбина
Външно министерство ще трябва да плати глоба от 2500 лв. заради публикувани на сайта му имена и адреси на над 36 хил. българи, живеещи в чужбина. Наказателното постановление за санкцията вече е подписано от председателя на Комисията за защита на личните данни Венета Шопова и се очаква да бъде връчено днес на ведомството на Николай Младенов. Мотивът за твърде ниската санкция е, че данните на сънародниците са били достъпни за кратко време на сайта.
На практика те са престояли от 18 ч. в събота до 8 ч. в неделя на 9 октомври 2011 г. Тъй като направената проверка не установи, че е извършена злоупотреба с тях, комисията можеше да наложи глоба от 500 до 5000 лв.
Тя се самосезира от журналистически публикации, че в интернет са пуснати личните данни на сънародници, подали заявление да гласуват зад граница за български президент. Обяснението на Външно бе, че това е станало погрешка.
Комисията за защита на личните данни е извършила и проверка на процедурата за издаване на европейски здравни карти.
Както „24 часа“ писа, абсолютно неоправдано за тях се иска копие от лична карта, въпреки че приемащите заявленията служители на пощите собственоръчно вписват в интернет програма необходимите данни от документите. Причината е, че подобна процедура е разписана в наредба на здравния министър от 2007 г.
Според експертите на комисията обаче тя трябва да се промени и копия на документи за самоличност да се искат само при смяната им. Освен това е необходимо детайлно да се разпише за колко време и как „Български пощи“ ще съхраняват получените при издаването на медицинските карти лични данни. Комисията ще обсъжда въпроса утре.
Венета Шопова,
в. „24 часа“
Бел.ред: Заглавието е на Еврочикаго.
- „Европейската КОМДОС“ отхвърли българската комисия като ченгеджийска и нелегитимна
Европейската платформа за памет и съвест, учредена в Прага по инициатива на Полското Председателство на ЕС през октомври 2011 г., е отказала членство на българската Комисия по досиетата. Платформата обединява 20 правителствени и неправителствени организации от 13 европейски страни, работещи върху разкриването на престъпленията на тоталитарните комунистически режими.
В писмо до вицепремиера Цветан Цветанов (виж приложения документ), председателят на платформата Гьоран Линдблад посочва, че етичният и кодекс не позволява членуването на организации, в които участват бивши служители на репресивните структури и платени политически функционери на тоталитарния режим.
Посочени са и конкретни членове на КОМДОС, начело с нейния председател Евтим Костадинов, който е бил капитан от Народната Милиция в Добрич. „Добре известно е, че милицията беше използвана от комунистическите диктатури като поддържаща сила в репресиите срещу дисиденти и противници на режима. В българския закон за милицията е записано, че нейните служители могат да стрелят и да убиват хора в района на държавната граница“ – припомня Линдблад. Освен това милицията е участвала в потушаването на демонстрациите на българските турци срещу възродителния процес, включително в Североизточна България и района на Добрич, където през май 1989 г. са убити 9 протестиращи – подчертава се в писмото.
Другите сътрудници на КОМДОС, които са „осветени“ от европейската структура са Апостол Димитров – пръв секретар на Комсомола във Варна и секретар на Градския комитет на БКП във Варна от 1974 до 1989 г., Георги Георгиев, комсомолски и партиен функционер в София от 1980 до 1990, и Татяна Кирякова, специалист от Института по история на БКП преди 1989 г.
Костадинов се опитал да преметне европейците
Писмото на Европейската платформа за памет и съвест идва в отговор на официално искане за членство в организацията на българската КОМДОС, подписано от Евтим Костадинов. В него се твърди, че няма членове на КОМДОС свързани с българските репресивни комунистически служби.
Европейската платформа за памет и съвест, учредена в Прага по инициатива на Полското Председателство на ЕС през октомври 2011 г., е отказала членство на българската Комисия по досиетата. Платформата обединява 20 правителствени и неправителствени организации от 13 европейски страни, работещи върху разкриването на престъпленията на тоталитарните комунистически режими.
В писмо до вицепремиера Цветан Цветанов (виж приложения документ), председателят на платформата Гьоран Линдблад посочва, че етичният и кодекс не позволява членуването на организации, в които участват бивши служители на репресивните структури и платени политически функционери на тоталитарния режим.
Посочени са и конкретни членове на КОМДОС, начело с нейния председател Евтим Костадинов, който е бил капитан от Народната Милиция в Добрич. „Добре известно е, че милицията беше използвана от комунистическите диктатури като поддържаща сила в репресиите срещу дисиденти и противници на режима. В българския закон за милицията е записано, че нейните служители могат да стрелят и да убиват хора в района на държавната граница“ – припомня Линдблад. Освен това милицията е участвала в потушаването на демонстрациите на българските турци срещу възродителния процес, включително в Североизточна България и района на Добрич, където през май 1989 г. са убити 9 протестиращи – подчертава се в писмото.
Другите сътрудници на КОМДОС, които са „осветени“ от европейската структура са Апостол Димитров – пръв секретар на Комсомола във Варна и секретар на Градския комитет на БКП във Варна от 1974 до 1989 г., Георги Георгиев, комсомолски и партиен функционер в София от 1980 до 1990, и Татяна Кирякова, специалист от Института по история на БКП преди 1989 г.
Костадинов се опитал да преметне европейците
Писмото на Европейската платформа за памет и съвест идва в отговор на официално искане за членство в организацията на българската КОМДОС, подписано от Евтим Костадинов. В него се твърди, че няма членове на КОМДОС свързани с българските репресивни комунистически служби.
„С това действие Костадинов се е опитал да заблуди нашата международна асоциация (to deceive our international association – подчертано от редакцията). Освен, че е напълно неприемлиево за нас, то повдига въпроси за интегритета на Г-н Костадинов като Председател на КОМДОС“ – пише Линдблад.
По информация на Биволъ, Евтим Костадинов ще бъде предложен за нов мандат от бившия „специалист“ в Централното информационно организационно управление на Държавна сигурност (Седмо главно управление) и настоящ министър на вътрешните работи и вицепрезидент – Цветан Цветанов.
Ще ви приемем, но без ченгетата
Европейската платформа може да приеме българската КОМДОС, но в друг състав, без настоящите ченгета, подчертава се още в писмото. Препоръката е българският парламент да избере нови членове на Комисията, които не са били свързани с репресивния комунистически режим и не са били функционери на политическите му структури.
Друга препоръка към КОМДОС е да разшири читалнята си, която има само 6 места и да даде пълен достъп до документите си през интернет.
Политзатворници и борци срещу комунизма на протест за правото да са членове на КОМДОС
Тази седмица в София ще се проведат два протеста против дискриминацията на бившите политически затворници на комунистическия режим, които според българския закон не могат да бъдат членове на Комисията по досиетата, въпреки че са реабилитирани.·
На 13-ти март, вторник, в 11.00 ч. „Гражданска платформа за памет и съвест“ ще проведе протест и ще внесе в Министерството на правосъдието (ул. „Славянска“ 1) петиция до Европейския парламент.
Според организаторите дискриминацията на бившите политически затворници е арогантно нарушение на Резолюцията на ЕП за Европейската памет и тоталитаризма. България е нарушила и Пражката декларация, която е приета през 2008 г. от НС.
Изборът на нови членове на Комисията по досиетата преди премахването на дискриминационните параграфи от закона ще направи избраната комисия нелегитимна пред демократична Европа – смятат вносителите на петицията. Те ще внесат и искане Евтим Костадинов да не бъде избиран за втори мандат.
Петицията е подписана от политическите затворници Александър Наков, Гено Генов, Георги Константинов, Николай Галев, Никола Даскалов, Янко Янков, от граждани и граждански организации и е отворена за присъедняване на сайта:
http://toross.blog.bg/
politika/2012/03/10/protest- vyv-vtornik-v-imeto-na- antikomunizma.918082 Бившите политически затворници и техни съграждани ще се съберат в четвъртък, 15-ти март от 11.00 ч. на протест пред седалището на Комисията по досиетата на ул. „Врабча“ 1 с искане Евтим Костадинов да не бъде избиран за втори мандат.
ДАНС: Политзатворниците са терористи. Руските мафиоти са добре дошли
Особено скандален беше случаят с Георги Константинов, лежал и измъчван в комунистическите зандани за взривяване на паметник на Сталин. Той беше предложен за член на КОМДОС от СДС, но бившият служител на Държавна Сигурност Иван Драшков осуети кандидатурата му с мотива, че Константинов е бил „терорист“.
"Терористът" Георги Константинов, взривил паметник на Сталин Драшков, който и сега е зам.-председател на ДАНС, е силно противоречива фигура от българските специални служби. Той беше уволнен след скандалите в ДАНС през 2008 г. когато влезе в конфликт с друга одиозна фигура – Алексей Петров – Трактора, също ченге от ДС, подземен бос, и рекетьор според държавното обвинение. Съдът обаче възстанови Иван Драшков на поста му.
Иван Драшков - ченге от ДС и настоящ зам.-председател на ДАНС И докато за Драшков бившите политзатворници и борци срещу тоталитаризма са „терористи“, той очевидно няма никакви възражения срещу настоящите чуждестранни бандити, от които трябва да пази България.
Както стана известно, именно Иван Драшков като представител на НСС е одобрил даването на българско гражданство през 2001 г. на руския мафиот Костя Циганов.
Това е станало въпреки публичната информация, че Циганов е издирван за тежки престъпления и е на мушката на американските служби като лидер на престъпна групировка.
Циганов беше експулсиран от България през март 2011 като опасен за националната сигурност, а в пресата бяха публикувани негови снимки как играе мач с премиера Бойко Борисов.
Към момента в МВР и в българските специални служби: ДАНС, НРС, НСО, работят над 2000 бивши кадри на Държавна Сигурност, много от които като Драшков са на ръководни позиции.
Източник: Биволъ
- Досиетата на Тодор Живков влизат в Уикипедия
Националният архив ги предоставя заедно с протоколите на Политбюро, полицейските досиета на Тодор Живков, списъци на загиналите по време на Балканските войни и др.
Част от държавния архив на България ще бъде публикуван в Уикипедия, обяви на пресконференция доц. Мартин Иванов – председател на Държавна агенция „Архиви“, съобщава news.bg. Целта е съдържанието на българската Уикипедия да бъде обогатено с различни факти, данни и снимков материал от архивите на страната. Архивите вече няма да бъдат само по старите и празни стелажи, а напротив – ще станат част от дигиталния ХХІ век, обяви Иванов.
Сред първите нови неща, които можем да открием в Уикипедия, ще са протоколите на Политбюро, полицейските досиета на Тодор Живков, списъци на загиналите по време на Балканските войни и др. Иванов изтъкна, че ДАА е първата официална институция в България, която започва партньорство с Уикипедия. Българският архив е и петият в света след САЩ, Великобритания, Норвегия и Холандия, който публикува данни в Уикипедия. За това вече е информиран създателят на Уикипедия Джими Уейлс.
Националният архивист на САЩ Дейвид Ферио пък е поел ангажимент да изпрати американски експерти у нас. „Целим българските статии в Уикипедия да не са само „мъничета“, а по-качествени и пълни“, обясни М. Иванов и показа как статията за ген. Георги Вазов в Уикипедия лесно може да бъде допълнена с липсващата снимка на изтъкнатия ни военачалник и брат на народния поет Иван Вазов.
Не всички документи от държавния архив ще бъдат публикувани в Уикипедия. Място там ще намерят само онези, за които има напълно изяснени авторски права. За обогатяването на българската Уикипедия ще се грижат някои от българските уикипедианти.
Източник: Фрог нюз
- Забравените герои от Фукушима
„50-имата от Фукушима“ е прозвището, с което светът заговори за групата работници, заела се да спаси ударената от труса и приливната вълна японска АЕЦ преди година
„Нюзуик“
Коичи Накагава* понякога се пита дали не е било по-добре да зареже приятелите си и колегите от АЕЦ „Фукушима Даичи“ много по-рано.
Може би е трябвало да си тръгне в деня, когато влезе в централата да помогне за възстановяване на електрозахранването с обичайното си работно облекло, докато другите носят защитни дрехи. Или в деня, когато видя розовия облак, който се оформи като гъба над централата, когато гръмна 3-ти реактор.
Или пък най-добре би било, ако беше побягнал, когато в 2:46 ч. на 11 март 2011 г. усети, че земята се люлее. Пътната настилка започна да се гъне като морска вълна, прозорците се тресат и женски глас истерично крещи по високоговорителите на системата за гражданска защита „Моля, евакуирайте се! Моля, евакуирайте се!“. Скоро стотици работници се запътват към управлението на АЕЦ, където Накагава стои като вцепенен.
40 минути по-късно всички те
виждат как океана се надига
и са като хипнотизирани, когато след още няколко минути 14-метровата вълна цунами наводнява 6-те реактора на североизточния японски бряг. Токът в цялата централа, с изключение на командния център, спира.
Накагава можеше да се евакуира този ден – в крайна сметка той е подизпълнител, който е в централата по това време, защото прави обичайната поддръжка. Но тогава си мисли, че ако си тръгне, ще рискува работата си: „Не можех да им откажа, защото щяха да осигурят работа на компанията ми в бъдеще.“
Накагава и другите работници нямат представа, че реакторите са в такова окаяно състояние. В хаоса след труса и цунамито до работниците не достига информация. Накагава разказва, че не бил информиран за радиационните нива в зоните, където работи през дните, в които природното бедствие се превръща в ядрена катастрофа. Няма представа до момента, в който репортерът на „Нюзуик“ му обръща внимание на това. „Наистина ли? Олеле, не знаех“, казва той.
Но Накагава се превръща в герой, той е един от групата работници, наречени от медиите по света „50-имата от Фукушима“. В следващите дни и седмици още стотици хора се присъединяват към усилията на тази първа група да овладеят последствията, да се справят с кризата, която бързо се превръща в най-тежкия инцидент в ядрена централа след Чернобил.
Също като пожарникарите, които се стичат към Световния търговски център на 11 септември 2011 г., и тези японски работници са определени като героите на миналогодишното тройно бедствие в Япония. Световните медии, последвани от японската преса,
бързо ги назовават „безликите герои“
Днес в Япония тези хора са почти напълно забравени.
1 г. след опустошителното цунами японците са прекалено заети със страховете си от радиация, антиядрения дебат, с критики срещу оператора на АЕЦ „Фукушима“ – Tokyo Electric Power Co. (TEPCO). Работниците, рискували живота си, остават безлики и безименни. Те са и безгласни, защото се страхуват, че ще бъдат свързани с демонизираната сега компания, ако разкажат какво се е случило в централата. 6-има от тях приеха да говорят пред „Нюзуик“, при условие че няма да се споменават истинските им имена.
През първите 24 часа Накагава и екипът му разчистват боклука и отломките от разрушенията в централата, за да проправят път за елитните пожарникари от Токио, на които е разпоредено да обливат прегрелите реактори с вода. Когато се връща в сградата на централното управление, то му изглежда като лазарет на победена армия. Залите са изпълнени с изтощени работници, които обсъждат покачващите се температури в реакторите и нивото на радиация в централата. Някои от работниците на TEPCO са в защитни облекла, но Накагава не е. Той носи работното облекло на компанията си от сив памучен плат. „Умът ми се изтри. Чувствах се като препечена филия.“ Започва да мисли как да се измъкне незабелязано от централата.
През това време реакторите започват да се топят. Поради липса на енергиен източник, който да изпомпва вода върху прегрелите реактори, конструкцията на реактора започва да се изпълва с водород. Работниците на TEPCO започват бързо да подготвят вкарването на морска вода, но вече е твърде късно. Минути след като са готови да започнат помпането на морска вода, реактор 1 експлодира. „Помислих си, че със страната е свършено“, казва Джиро Кимура, който цял живот работи в TEPCO.
Минути след експлозията шефът на Накагава му се обажда по телефона и френетично пита: „Какво правиш, по дяволите?!
Изчезвай веднага оттам!“
Вече всички около Накагава говорят за апокалиптичния сценарий, при който се взривяват всичките 6 реактора. „Не можех да издържам повече“, казва той. Издебва момент, когато край него няма много хора, и успява да излезе от сградата и подкарва към дома си.
Но малкото селце вече е призрачно. Семейството и съседите на Накагава са евакуирани. Той обаче няма достатъчно гориво, за да стигне до евакуационния център. В дома му има малко останала храна, има електричество. После му се обажда шефът и предлага да увеличи 10 пъти заплатата му, ако се върне. Накагава се обажда на познати от TEPCO, които все още работят в централата, и ги моли да минат да го вземат от дома му и да се присъедини към тях.
Може би допуска голяма грешка. На следващия ден вижда розовия облак като гъба, който се издига над реактор 3, когато и той се взривява. В този момент Накагава поправя електрозахранването в южния периметър на централата все още в памучните си работни дрехи.
Въпреки популярната легенда, че тези мъже работят по отстраняване на последиците от вълната цунами в АЕЦ „Фукушима“, защото са смели и самоотвержени герои, повечето от тях имат съвсем други мотиви – като Накагава, чиято компания има връзки с ТЕРСО. Хора от бедните квартали на Токио и Осака отиват да работят във Фукушима за пари. Според работниците, с които разговаряхме за тази статия, част от тях са членове на Якудза – японската мафия. Тази практика продължава до лятото, когато е приет закон, според който не е законно компаниите да имат контакти с членове на организирани престъпни организации. Но докато тези хора имаха желание да работят, нямаше значение откъде идват, обясняват работниците.
„Преди инцидента беше задължително стриктно да се проверява самоличността на работниците“, казва Кимура. „След инцидента обаче правилото вече не се спазваше – не познавахме част от идващите хора,
не знаехме колко хора работят в централата“
Дори законни и сериозни компании убеждават хората си да работят в централата с обещание, че няма да са изложени на риск. Макото Инада, който години наред работи като инженер на различни обекти, сред които и ядрени централи, е потърсен от шефа си няколко седмици след 11 март м.г., за да се включи във възстановителните работи във „Фукушима Даичи“.
Казва, че единственото, което му възложили първоначално, било да направи доставка в централата. Помислил си – кофти работа. Но когато се явява на работа през април, бързо го завеждат до сградата на единия от двата гръмнали реактора да поправи компютърните панели в централната контролна зала. „Оплаках се на шефа и той ми удвои заплатата“, казва Инада. „Шефът се държеше добре с мен през годините, пък и си помислих, че все някой трябва да я свърши тази работа.“
Други разказват, че са били заплашвани или поне, че им е бил упражнен натиск, да работят в централата. Кенджи Ямамато, съсобственик на електроинженерна компания, казва, че след експлозията TEPCO и подизпълнителите му притискали местните компании да изпращат работници в централата. „Така отчаяно се нуждаеха от хора и заплашваха някои компании, че никога няма да могат да работят с „Фукушима“ в бъдеще, ако сега откажат“, споделя той. Такава заплаха е доста реална за хората, които живеят и работят в префектура Фукушима, в която местната икономика разчита до голяма степен на електрическата компания. За повечето малки предприятия няма друг избор, освен да работят за ТЕРСО.
Същото важи и за хора като Накагава, който е израснал в сянката на реакторите. Родителите му го убеждавали да постъпи на работа в TEPCO след завършването на гимназия, но той отказал заради арогантността и високомерието на компанията. Все пак и той не могъл да избегне влиянието й: малката електрическа компания, в който работи, разчита на много по-голямата компания. „Мислех да сменя работата, но това не е лесно. Нямаме никаква друга индустрия освен електроцентралата, а и аз имам семейство да храня. Нямам друг избор“, признава Накагава.
Когато Накагава се връща в завода за втори път през април, той получава костюм и монитор за радиация. Но вредата вече е извършена. При напускането на завода през август организмът му е изложен на
огромни количества радиация –
тройно повече от равнището на радиация, което изисква пълен медицински преглед. Едва през есента правителството започна пълно наблюдение върху здравословното състояние на много от тези работници.
Законът изисква излаганите на радиация работници да следят и записват данните в ноутбук. Но Юнчи Томита и Инада не бяха получили ноутбуци, когато са започнали да работят във „Фукушима Даичи“. Томита не знае колко радиация се е натрупала в тялото му: „Никога преди това не съм влизал в ядрената централа и до юни никой не ми бе казал за този преносим компютър. Чувствам се като работник, използван за еднократна употреба.“
Докато много работници казват, че знаят за мерките за безопасност, други това просто не ги интересува. Годишният лимит на радиация на работниците е 50 милисиверта. На всеки, който надхвърли това ниво, му се забранява да работи в ядрената електроцентрала. Много работници, според Инада, далеч са надхвърлили това равнище, така че на тях трябва да им се плати. Други са сваляли защитните маски в наситения с радиация въздух, за да запалят по цигара.
TEPCO твърдеше, че безопасността е над всичко друго. Няколко месеца след инцидента компанията организира лекции за безопасност на новодошли като Инада. „Нашите ядрени централи са безопасни, защото са защитени с няколко слоя от дебел бетон“, казал му един от преподавателите. „Безопасно ли? Та това прокълнато място се взриви. Шегуват ли се?“, каза той.
Инада казва също, че част от работата е мръсна. Един от най-крещящите случаи бе отстраняването на силно радиационна вода след охлаждането на повредените реактори. От някои маркучи за изпомпване
водата избивала като от пръскачки,
казват работещите. TEPCO е успяла да пречисти и да отстрани по-голямата част от радиационната вода. Въпреки това Инада разказва за един крещящ случай, когато му било наредено да изкопае ров, който свързвал един от разрушените реактори с отводнителен канал, в който да се събере силно радиационната вода. Проблемът е, че отводнителният канал водил до океана. „Не трябва да си гений, за да разбереш, че водата ще зарази океана, но ние трябваше да правим това, което нареди TEPCO“, каза Инада. Попитана за коментар, компанията нито потвърди, нито отрече този факт.
През декември правителството обяви, че „Фукушима Даичи“ е достигнала до „състояние на студено изключване“ и централата вече е под контрол. Журналистите бяха поканени на обиколка из централата през ноември и отново в края на февруари. Но експерти казват, че кризата далеч не е свършила, отбелязвайки най-вече, че за разтопеното гориво не се знае нищо, а демонтажът на „Фукушима Даичи“ се очаква да отнеме десетилетия.
За „50-имата от Фукушима“ кризата е далеч от своя край. Работниците са видели твърде много, за да бъдат оптимисти относно усилията по обеззаразяването на районите около централата. Такеши Номура, който е работил в централата и сега участва в усилията по дезактивацията й, споделя: „Те ни казват, че дезактивацията ще отнеме три години. Пълна глупост. Тя ще продължи много по-дълго време, преди хората да се почувстват в безопасност и да се върнат…Този ден може и никога да не дойде.“
Що се отнася до самите работници, Накагава вече знае, че е бил изложен на големи дози радиация, но все още чака резултатите от пълния медицински преглед, извършен през декември. И пита: „Ще бъде ли всичко наред?“
–
* Имената са променени, за да бъдат защитени източниците, които се притесняват от ответни действия на TEPCO – оператор на АЕЦ „Фукушима Даичи“ или на техни подизпълнители.
Източник: в. „Сега“
- Свободата на българина преди и сега – според д-р Михайлов, Андрей Райчев и Харалан Александров
Мира Баджева, Отпечатъци, бТВ
В студиото на последното предаване “Отпечатъци”. Снимка: от тв-екрана Разговорът е от спряното предаване „Отпечатъци” на 4 март, с незначителни съкращения, по-скоро стилистични редакции.
Много хора, които са гледали или са чули за предаването, искат да го прочетат публикувано някъде и e-vestnik удовлетворява желанието им. Както коментира впоследствие водещата Мира Баджева, „в известен смисъл разговорът е пророчески и кореспондира директно с бъдещето – нашето бъдеще като хора и личности, като българи, като нация и като граждани на света.”Мира Баджева: Тази неделя е последното издание на „Отпечатъци”. Да се откажеш навреме, да знаеш на какво, кога и как да сложиш край не е лесно. Но това е единственият начин човек да запази духовната си инициатива за по-добри дни. А съзиданието се ражда от чистия край. Няма по-голяма сила от свободата да си тръгнеш.
И понеже днес е по-особен ден за мен – ден на освобождаване, а и вчера празнувахме 3 март и Освобождението на България, предстои ни един „луксозен разговор” – с трима от най-интересните и предизвикателни умове на нацията – д-р Николай Михайлов, Харалан Александров и Андрей Райчев. Ще си говорим именно за свободата – за свободата като ценност, за цената на свободата, за свободата и българите, за личната, за гражданската, за медийната свобода – изобщо за всички аспекти на това важно, но често пренебрегвано понятие. Да започнем от темата за националното ни достойство, което чествахме вчера, на 3-ти март. Тези 5 века, в които българите са били официално несвободни като държава и като нация, дали ли са своя отпечатък върху ни?Харалан Александров: По-сложно е – не са били несвободни точно, били са несъстояли се като нация. Освен това 3 март е празник на Освобождението, което е различно от свободата. В този случай имаме еднократен акт, продължил 2 години, през които доста кръв се е проляла – руска, румънска, финландска, както и малко българска и немалко турска. Следва един нов етап в нашата история, през който ние мислим за себе си като за свободна нация и с който много бързо става ясно, че свободата е постоянно усилие. Тоест е режим на живеене, а не героични, еднократни подвизи. И в нашата историческа традиция определено освобождаванията (а те са повече от едно) са осребрени за сметка на свободното живеене. В единия случай имаш дисциплина на живота, практика на отношенията със света, с другите хора, с институциите и властта, а в другите случаи имаш героични взривове на ентусиазъм, страдание и жертвеност. И това са две много различни неща.
Мира Баджева: Харалан Александров припомни, че най-малко тъкмо българска кръв се е проляла при борбата за Освобождението ни. Означава ли това, че ни е останал оттогава един национален комплекс, задето не сме се борили достатъчно за свободата си?
Андрей Райчев: Комплекс безспорно има, но той не е много основателен, защото на знамето на хората, които са ни освободили, е написан ценоразписът на тази свобода. Спомнете си: оригиналното българско знаме не е това, което сега имаме, а онова, което се е вяло тогава в гората, и на него пише: „Свобода или смърт”. Това е ценоразпис. Съвсем ясно е – цената на свободата е готовността да умреш за нея. В този смисъл българите са приготвени за тази свобода. Парадоксите, които се случват по-нататък не са свързани с това, че сме се освободили, а с това, че сме влезли в Европа. От една цъфтяща по феодалному, бавна, тъпа, скучна, но много благоденстваща по някогашните критерии империя, каквато е Турската (описана от Иван Вазов, впрочем като патриархална, селска идилия – вън от всякакви световни процеси), България след Освобождението изведнъж се включва в Европа. И получаваме селото, описано вече не от Иван Вазов, а от Елин Пелин. Получаваме същите тези хора, разкъсани от противоречия, мизерстващи, нещастни – каквото си спомняте от разказите на Елин Пелин. Тоест България освен свободата си, получава и своята модернизация. Но тази модернизация е много страшна и тежка. Тя изисква от населението огромни жертви. Даже не съзнателни жертви, а населението става жертва на споходилата го отвън модернизация. И може би разбирате защо го казвам сега – защото абсолютно същото стана след 10 ноември 1989 г. От едно блато, благоденстващо по провинциален начин, но спокойно – с почивките, с трабанта, с двустайната панелка – със свободата заедно ни сполетя същият помитащ процес на модернизация. Тя ни взе всичко, което може да се вземе от един патриархално живеещ човек.
Мира Баджева: Взе ни сигурността най-вече…
Андрей Райчев. Снимка: от тв-екрана, “Отпечатъци”. Андрей Райчев: И сигурността, и панелите, и трабанта – като в оная песен (б. р. – “Вземи панелите, трабанта, но въздуха ни остави” – протестна песен на привържениците на СДС срещу БСП през 1990-1991 г.). Наистина на българите им оставиха само въздуха. Но се оказа, че същите тия българи не са готови за това, което пожелаха. Затова свободата е проблематизирана фундаментално и, тук ще цитирам Любен дилов–син, оказва се, че мечтата им някак е била да прескочат тезгяха на „Кореком”-а и да поискат политическо убежище (б. р. – „Кореком” са валутни магазини по времето на социализма, в които се продават ограничено вносни стоки от Запад). Това беше идеята, която спохождаше масово нацията. Тоест под свобода те разбират повече потреблението, а самото потребление беше отнето – дори в тоя социалистически, уродлив, но все пак някакъв вид, и те бяха хвърлени на вятъра. Съответно 20-те години свобода за много от хората днес изглеждат като катастрофа, като безвремие. А това не е вярно. Българите за тези 20 години изградиха нация от нов тип. И имаме огромно постижение, но то, за жалост, е с такава огромна цена, струва такова страдание и класово разслоение, че не само не се цени, а се вменява и като дефект на свободата.
Мира Баджева: Стигнахме до цената на свободата, д-р Михайлов. Какво можем да кажем от днешна гледна точка и за това, което се случи преди 23 години, и за случилото се отпреди 134 години на 3 март?
Д-р Николай Михайлов: Вижте, каквото и да си мислим за свободата, както и да я преживяваме, не сме готови да плащаме за нея особено висока цена. Най-малко пък тази, за която говори г-н Райчев – „Свобода или смърт”. Някаква особена битка за свободата – като малко или повече абстрактно благо – няма. Защото тази свобода, която фигурира исторически и религиозно като сюблимна духовна ценност, за която е писана поезия и са размишлявали философи, остава непопулярна днес. Свободата се асоциира със задоволяване на определени нужди, със статус, с престиж и с доволство – тя е по-скоро ориентирана към осезаеми блага. Ако разпитате хората какво означава да бъдеш свободен, ще кажат: да бъдеш имащ. Нямам никакво съмнение в това – казвам го дръзко и даже нахално в присъствието на социолог, защото всъщност той е компетентен да отговори на този въпрос. Мисля все пак, че тази революция, която ни се случи през 1989 г., беше революция на потреблението наистина. И свободата, след един взрив на особена страст в началото, на някакъв полет на въображението да се състоиш в достоен режим на живо – описван неопределено и преживяван смътно като шанс за възмогване на българската цивилизация по един европейски модел – беше угасена много рано: за сметка на фундаменталната угриженост на оцеляването. Сега това, което имаме, е една яснота, бих казал даже цинична. Сега илюзиите са приключили. Хората са осъзнали на ниско, чисто прагматично ниво какво означава социална свобода в новите либералнодемократични времена: това означава платежоспособност и периметър на независимост. Много рязко и много категорично хората асоциират понятието си за свобода с понятие тъкмо за цената, но вече за монетарната цена.
Мира Баджева: Това във време на криза не дава ли друга стойност на свободата?
Харалан Алекандров: Във време на криза основният въпрос, който стои, е кои са стоките (и благата) от първа необходимост, от които можем да се лишим.
Мира Баджева: Свободата става неконвертируема, така ли? Девалвира?
Андрей Райчев. Снимка: от тв-екрана, “Отпечатъци”. Харалан Александров: Не знам дали е вече неконвертируема, но почва да става малко луксозна. Изпадането в тежки зависимости е характерно за зависимите общества, защото аз не съм съгласен, че сме изживели патриархата – той присъства и упорства под много различни, най-често перверзни форми. Разделили сме се с оня, хубавия патриархат на Чорбаджи Марко, който хапва със семейството си зад високите дувари, докато не прескочи през тях революцията под формата на Бойчо Огнянов. Но патриархалните форми на власт са навсякъде – те са особено засилени поради бедността и оскъдицата. И съответно зависимостта е унизителна, долна и жалка. Изтръгването от зависимостта изисква много големи индивидуални усилия. Много по-лесно е, ако това се прави колективно, но ние нямаме опит с колективно преборване за достойнство и свобода. В този смисъл като цяло хората се чувстват в момента по-несвободни, отколкото преди. Това е емпирично проверимо – аз съм го правил с качествени научноизследователски методи. И това е въпросът, който си струва да обсъдим: е ли свободата стока от първа необходимост? Има ли цена и колко струва? Колко сме готови да платим за нея и срещу какво сме готови да я заменим, тъй като и без друго се икономиката се бартеризира?
Мира Баджева: Е, кое е това, от което сме готови да се откажем в името на свободата? Не е ли странно, че 23 години след „избухването на демокрацията” продължаваме да си говорим все по-често днес за защита на гражданската свобода – това бе отбелязвано многократно от наблюдатели в това студио през последните година-две… Непрекъснато някой се опитва да посяга на някакви наши права и свободи – чрез масово подслушване, следене в интернет или чрез други форми на насилие. Знаете колко често напоследък обществото настръхваше от различни случаи на полицейско насилие. По какъв нов начин трябва да гледаме на свободата си и да я браним?
Андрей Райчев: Но преди темата за демокрацията в България, хайде да обърнем внимание на другата тема – за свободата в съвременния свят. Нека ви кажа какъв огромен капан за свободата съдържа съвременният свят. Класическият човек, живял допреди 100 години назад – в модерното време, тоест при капитализма – е лишен от свобода чрез ограничения до достъпи. Просто не ти дават да прочетеш нещо и някого – чрез цензура.
Мира Баджева: Същото важи и за социализма – не ти дават да четеш Солженицин, не издават Фройд, не ти позволяват да пътуваш, да слушаш западни радиостанции или музика…
Андрей Рачев: Или пък в Царска Русия – затварят писатели в затвора, гонят ги от страната, пречат на книгите им да стигнат до хората. Налагат силово текста на Библията и т.н. Това са все начини хората да не се допрат до онова, което би ги направило свободни – и това е класиката. Този начин вече не съществува. Сега съвременният западен човек (или християните като цяло, защото добавям в кюпа и Русия) е лишен от свобода, но не защото са му спрели достъпа до нещо. Няма кой да му спре достъпа, понеже той натиска две копчета на телефона си и интернет, с цялата информация в него, е налице. Отнемат ти свободата, не като ти махат достъпите, а като ти създават фалшиви кумири. Създават нещо много шумно, красиво, цветно, „с големи гърди” – използвам тази метафора, за да подчертая еротичния елемент – и към това нещо са устремени постоянно погледите – вместо натам, където си ти. Създават ти фалшиви идентичности. Начинът да бъде несвободен човек в Европа е през несъществени кумири менте, а не през ограниченията.
Харалан Александров: Кумирите са фалшиви, защото не са продукт на вътрешното развитие, а са ти дадени наготово…
Андрей Райчев: Да, и те те спират от развитие. Телевизията и средствата за масова информация в днешно време те затрупват постоянно с такива фалшиви кумири, които те превръщат в скот, който ходи в мола. Това е фундаменталният начин да се отнеме свободата днес. И затова целият наш опит за борба, датиращ още от Ботев и Левски – да чупиш, да разваляш, да отваряш – не важи. Няма какво да отваряме днес, няма кой да бъде освобождаван, вратите на всички клетки са отворени. А животните не са се разбягали от зоологическата градина…
Мира Баджева: И си стоят в клетките – не искат да се връщат в гората. Защо?
Андрей Райчвев: Не, не стоят в клетките, стоят при хранилките. Разбирате ли, клетки няма, но хранилки има! И животните седят край тях, лапат същата отрова, но не са свободни, не тичат по гората… Това е много трудно освобождение, защото изисква принципно друго нещо, изисква аскези, изисква говорене, действия и групи от нов тип. Фалирали са всички наши оръжия на борба, просто защото няма клетки.Д-р Николай Михайлов: Аз съм съгласен с г-н Райчев – звучи ми достоверно. Това е въпросът за разомагьосания свят, с който модерността започва. То е един опит животът да бъде регулиран от гледна точка на освободения разум – в режим на дискредитирани авторитети и отсъстващи предразсъдъци – нещо като фундаментална еманципация на автономния човек (това е просвещенската идея в началото на модернизма). Само че на мястото на този стар, традиционалистки свят, в който има сравнително лесни за описване илюзии (на консервативното съзнание), имаме нов тип омагьосване – чрез кич-идеологиите, за които намекна и Андрей Райчев. Това е една система на демократичен конформизъм, чрез която тиранично присъстват ерзац модели и живи утопии, един много мощен (през медиите протичащ, разбира се) натиск на фалшиви образи, които се интериоризират и поробват, защото не се разгадават лесно. Те нямат характера на външна опека и на дисциплиниращ натиск през идентифицирани институции. А имат характера на интериоризирано робство – нещо като живот в съноподобен, даже халюцинаторен режим. Защото това, което виждаме в системата на кич-идеологиите и на жълтия медиен натиск, е тъкмо една масовизирана свобода. Страшно тиранична, тя произвежда тази хедонистична илюзия и създава същества, в някакъв смисъл трагични, като диктува една незабелязана преоценка на ценностите. Обогатяването и наслаждението днес имат статут на дълг, на задължение – ти си длъжен да го направиш.
Самочувствието на човека, неговият идентитет и вътрешното му равновесие са зависими по драматичен начин от това как реализира той хедонистичния блян. Без тези „престижни” условия, които се препоръчват от света на рекламата и потребителския световен елит, този човек няма собствено лично основание да се чувства достоен. И това е много мъчително.
Мира Баджева: Тоест трябва да си богат, красив и слаб – иначе си се провалил като човек?Харалан Александър: Иначе си лузър просто…
Андрей Райчев: Да, в противен случай си боклук – така го изживява той в сърцето си и това е огромно нещастие. Така попада той в капана на несвободата, така го задължават да тръгне по тази писта. А истинската свобода и развитието на човека са на една крачка от него. Достатъчно е да каже: „Гледайте си работата – няма да ви купувам повече!”
Д-р Николай Михайлов: Има една фройдистка революция в началото на миналия век, под знака на която протече голяма част от 20-ти век. Тя ни осведомява за това, че човек репресира собствената си сексуалност, своите либидо-подбуди и всъщност живее в режим на такъв тип изтласкване. Човекът преживява собствената си сексуалност като риск, като грях и трансгресия (престъпление), като нещо, което го застрашава – и затова реагира с изтласкване като самозащита. Днес трансгресията, т.е. беззаконието, не е в това да нарушиш сексуална забрана или табу. Не перверзията е престъпление, а по-скоро влюбването – това да бъдеш свързан с другия чрез това, което класически се нарича любов.
Мира Баджева: Или емпатия?
Д-р Михайлов и Мира Баджева в студиото на последното предаване “Отпечатъци”. Снимка: от тв-екрана Д-р Николай Михайлов: Да, защото това е днес крайно неуместно, несвоевременно и екстравагантно. Азис е нормативният модел на поведение в сферата на любовта. Той е образец на радикалното префасониране, на антропологическата метаморфоза с оглед на една есктравагантно преживявана любовна възможност.
Мира Баджева: И доста шумна.
Харалан Алекдандров: Това, което описвате, се нарича „нарцистична омнипотентност (всеможене)” – много инфантилна и много ранна фантазия, която винаги завършва с крушение – за това, че си безсмъртен, че можеш да отречеш края и да живееш богоподобно. Това изключва емпатията и способността на хората да съчувстват. Хората започват да съчувстват, стават в някакъв смисъл морални същества, когато приемат края си и уязвимостта си, и когато я разпознаят в другите. В Античността боговете не са морални същества. Моралът идва в религията със страдащия на кръста човеко-бог.
Виж тук пълен запис на предаването
Източник: e-vestnik.bg
- Bulgarian Environmentalists Stage New Anti-Fracking Rally
Scores of Bulgarian environmentalists gathered in downtown Sofia Saturday to protest against potential shale gas research and exploration in the country.
The activists demonstrated holding numerous signs under the sounds of music, shouting and handing out informational brochures to passerby.
They are demanding new legislation to be adopted, tackling all exploration activities, including a law regulating concessions, since they believe the current legislation leaves the door wide open for robbing Bulgaria of its natural resources. They also reiterated opposition to the hydrofracking technology and demanded to be included in preparing the new law. Their representatives told the media they were promised to be invited to join the parliamentary committees working on this legislation, but no one has gotten in touch with them.
In response to reports and claims they are being paid to demonstrate, the environmentalists handed out fake BGN 50 bills.
The NGOs have collected 51 151 signatures against shale gas and have submitted them in the Parliament, waiting for response from its Speaker, Tsetska Tsacheva and from Prime Minister, Boyko Borisov.
One of their leaders informed that a Russian company is preparing to drill for gas in Bulgaria, near the village of Rogozina and the activists suspect it will involve exploration of unconventional gas, including shale gas.
The environmentalists have decided to stage the new protest after Economy and Energy Minister Traicho Traikov announced the formation of a consultative committee on shale gas without including representatives of their civic initiative or scientists.
In January, following a wave of environmental protests, the Bulgarian government revoked a shale gas exploration permit granted to US energy giant Chevron for deposits in northeastern Bulgaria, citing the insufficient proof of the environmental safety of hydraulic fracturing. The decision followed a wave of protests organized by environmentalists and citizens across the country.
On January 18, the Cabinet imposed an indefinite ban on hydraulic fracturing, a method which involves injecting a mix of water, sand and chemicals at very high pressure deep underground to crack rock and release oil and gas.
Source: Novinite.com
- The Hunnish Empire. Utigurs and Bulgarians… is that the same thing?
Cyril Milchev
Nick Simeonov
Who are the Utigur and the Kutrigur tribes – on which there is so many accounts from 6th century chroniclers as Procopius of Caesarea, Agathias of Mirena, Menander, Theophylact Simocatta?
The scientific conclusion that the ethnonym „utiguri“ refers to the Bulgarian ethnicity and that all information in the ancient Greek-language records referring the „utiguris“, are an integral part of early Bulgarian history, is backed up sequentially in the western and the Russian history science up until the midst of twentieth century.
Already in 1772 (Allgem. Nord. Geschichte, 358), the German historian August Schloetzer identified the utigurs and the kutrigurs with Bulgarians, on the basis of the information provided by Greek-language late antiquity chronicles (Procopius, Agathias of Mirena, Menander, Theophylact Simocatta).
This hypothesis saw light, as written in 1890 by D.I. Ilovayskiy almost by all science representatives and has continuity in the works of Tunman, Engel, Chertkov and Ilovayski himself, who in his essay „The beginning of Russia“ (M., 1890) dedicates a special chapter, named „Utigurs and Kutrigurs in the works of Procopius and Agathias.”
After 1950s in the Soviet historical science a new theory about the origin of Bulgarians had been imposed, which equates them with the Kaganate Turks /of Istemi/ movement west of Volga River, but whose presence in the notices about the areas of Caucasus Mountains and Azov Sea begin from the mid-sixth century on. Apparently timing is crucial as to be understood that utigurs and kutrigurs actually predate the Turkic invasions with few centuries. Never the less, the wrong had already been done by the soviet scientists, while the “old European theory” that kutrigurs and utigurs are of Bulgarian ethnicity just vanished from historical science of the Soviet block.
Last of the works on utigurs and utrigurs from the Soviet science block had been written in 1962 by M. Artamonov. The Turkic-Kaganate hypothesis for the origin of Bulgarians is still held tight and imposed officially by USSR scientists as Sirotenko, Pletneva, Novoseltsev, Gumillev and Artamonov himself.
It is important to stress out that the main reason of this switching on the theme of Bulgarian origins, still imposed by Soviet scientists and their followers is the total public rejection and disgrace upon the works of N.J. Marr, which rejection had been directed personally by Josef Stalin. Leading soviet historian – N.J. Marr in his works already in 1920s suggests the so-called Japhetic theory – a Mesopotamian origin of Bulgarians and Chuvash peoples. No one in the Soviet Union up until 1950s sought Bulgarians to be considered a Turkic tribe from Altai. One can conclude that one reason for the Soviet Union after 1950s’ to raise the argument that the Bulgarians are Turks, is the collapse over Marr and his „Japhetic theory“, imposed by Stalin himself in a pseudonymous article: “Marxism and Problems of Linguistics” – Joseph Stalin’s work, most of which was first published in June 20, 1950. This way the start of annihilation of Marr’s visions and consequently led to total disaster of Bulgarian cause in the scientific society. Next step of Soviet scientist was to banish the idea of tracing Bulgarian and Chuvash languages to Mesopotamian; and contrary to all evidence of the Arab sources, Bulgarian language had been equaled to the language group of the Turks.
Careful interpretation of the data on utigurs and kutrigurs, given by Procopius of Ceasarea, points out that they were Huns. Procopius gives a very interesting genealogy: the origin of the Huns is Cimmerian, he writes, but then two brothers named Kutrigur and Utigur split their father’s empire into two separate tribes, which bore their names from now on. These two tribes attacked the Goths, who dwelled west of Meotida (Azov Sea) (c. 375).
Because utigurs and kutrigurs attacked the Goths together, Procopius himself had been convinced, and writes that actually the Cimmerians attacked the Goths, even thou it is well known that Cimmerians did not exist for many {8} centuries before that account. Apparently Procopius sees Cimmerians as forefathers of utigurs and kutrigurs and does not see any difference between them.
After the collapse of central European empire of the Huns, ruled by Attila, the later- utigurs and kutrigurs came back via Panonia – to their former lands around northern coast the Black sea. Utigurs returned to their „old dwelling places“ to the east of Don river, „to rule alone“, while the kutrigurs settled the areas from Bospor to Kherson (now Sevastopol). As we see, kutrigurs settle on a Hun conquered lands, while the utigurs, according to Procopius, returned to their ancient lands.
We should notice one more interesting thing in Procopius. In his anti-Justinian treatise „Secret History“, he gave up on the names „utigurs“ and „kutrigurs“, which he himself had first introduced previously in his works, but now, when he writes about them in „The Secret History,“ Procopius calls them with the common name – „Huns”.
That is because utigurs are allies of the Emperor Justinian I (527-565) after 528, while the kutrigurs constantly attack Byzantium, Procopius was apparently is held responsible by the Emperor to distinguish between those two hunnish tribes (?).
Nevertheless in his later anti-Justinian work „Secret History“, the same Procopius gave up this division /utigurs-kutrigurs/, which diversion, as we learn from Agathias, was a favorite subject of Justinian I to discuss in the Senate, while he boasted that he actually made those tribes open hostilities between themselves.
The same Agathias of Mirena, who works after Procopius, wrote that utigurs and kutrigurs have killed one another because of Justinian’s clever diplomacy, and then those tribes “disappeared”. This conclusion is obviously incorrect given the fact that Menander, who writes after Agatius’ works, again mentions utigurs and kutrigurs as fierce powers of the day, in the times of Emperor Justin IІ (565-578).
Preoccupies writes: „Beyond the Satins live many Hunnish tribes. Expanding from that point country is called Evlisia (Procopius evidently used information from „Anonymous Periple of Pontus Euxinus,“ where this country beginning form the Sagins dwelling places and up to Don and the Azov Sea is actually spelled „Evdousiya“), Its coastal area, as well the interior is inhabited by barbarians up until the so-called „Meotian swamp “ (Sea of Azov) and the river Tanais (Don), which flows into that „swamp“. In turn, the swamp overflows into Pontus Euxinus (Black Sea). The people who lived there in ancient times were called Cimmerians, now they are called Utigurs. (Book .ІV.4, The war with the Goths). “
Procopius further states that in his time kutrigurs lived west of the river Don: „If you go from Bospor city to Kherson city, which is located in the coastal area and has long been subject to the Romans, all these lands between the two cities are inhabited by barbarians of the hunnish tribes“ (Book .ІV.5).
The riddle that Procopius of Caesarea has left to us, needs to find a suitable solution, he states that even by his own lifetime (mid-sixth century) the utigurs, who neighbored the sagins, but north of them up to the Don river are called utigurs; hence by the same time (555) an author from Syria, known as Pseudo-Zacharias Ritor placed there the „burgar“ tribe, i.e. called them „Bulgarians“. Pseudo-Zacharias Ritor lists 16 different tribes north of the Caucasus, but in that name list we cannot see the utigurs.
Adding to that, the Goth’s late antiquity historical accounts also knows nothing about the ethnonyms „utigurs“ and „kutrigurs“ who would attack the Goths during the fourth century, in the time of Hermanarich … Somehow, Cosmas Indicopleustes in his topography from the mid-sixth century, placed Bulgarians between girkanians {who dwelled to the south of Caspian sea} and the heruli tribes {dwelling to the north of the Black sea}.
Theophanes in his chronicle from the 9th century is strictly following Procopius’ logic, but occasionally corrects it. Procopius wrote that „utigurs and kutrigurs“ are „of one origin“, while Theophanes already knows nothing of “utigurs” thou writing of “bulgars and kotrags” who were /according to him/ „of one origin“.
It is thus clear that the name „utigurs“ is interchangeable with „bulgars“ and that Procopius puts it into circulation not by a chance but because it has some connection with the Bulgarian prehistory. What could this connection be? Procopius introduces the name „utigurs“ in the same moment when he gives (for the first time) some kind of genealogy to the utigurs, and thus this genealogy leads to cimmerians.
Priscus of Panion reports in fr.33 of his historical work from the 5th century on: „Helhal, born a Hun“ who up to 467 commanded legions of the Byzantine army of Aspar.
Obviously the name of this Hun is a sobriquet, which contains the name of his native village Helhal, and it is located, according to Armenian historian Movses Kalakantuatsi in the gavar of Utik, south of the Caucasus, where there actually is a town, named Helhal.
Armenian historian of the V-th century Elishe also mentions this village, „near the border of Iberia and across the city of Halhal“ (History, Part III).
Utik is the Armenian name for the region Uti (Long before that Strabo writes that the inhabitants of this region call themselves „Udins“). This area is located on the border between southern Georgia and northern Armenia.Exactly the same territory is connected to the history of Cimmerians during VIII-VII century BC and exactly there was the historical homeland of cimmerians (A.I. Ivantchik).
The term „Bal“, according to onomastyc data and according to Ivantchik was known to the Scythians (οὐαδτόβαλος) and means „a favorite of the {battle} group“. In Ossetian language – cognate with the Scythian language, the term „balz“ meant „mobile military squads“ and is associated with several degrees of initiation, during which young people undergo to become men. In Iranian language, „cimmerians“, according to the etymology of Dyakonov, comes from Iranian gam-ira {e.g. mobile military squad}. We can easily conclude it holds the same meaning.
Those facts raise many questions that cannot be solved in a brief but thou need serious attention because early Bulgarian history is poorly studied. The term „Balgar“ probably consists of „Bal“ (Scythian-Ossetian word for participants in military campaigns) and of „Gar“ („Gu / Qu-ri-a-ni-a“), as was known the land to the north of Urartu; from where towards south began the cimmerian invasion of Urartu /VII-VIII century BC/and the defeat of Urartian king Rusa.
After 4th century BC this Caucasian toponyme was without any doubt brought to the north of the Caucasus as „gerua“ (mentioned in Ptolemy in 2nd century AC and in the Armenian geography of Annan Shirakatsi from the 7th century,), because indeed to the end of 4th century BC . in Southern Caucasus appear the ibers (proto-georgians).
Apparently the post-cimmerians; which Procopius points out to be predecessors of the Huns utigurs have migrated during the 4th century BC, from Southern Caucasus, where the gavar Utik was located, up to north of Caucasus Mountains.
We do not think that the riddle that Procopius of Caesarea left to us regarding the name „utigurs“ but definitely it is of utmost importance those questions to be properly addressed by historical community. As for example we have accounts from 7th century B.C. of a Cimmerian ruler Sandakshatr and 9 centuries later- a utigur ruler named Sandilch [6th century A.D.}.
The question of the origin of utigurs, bulgars and cimmerians still remains unsolved although some scholars easily put them among Scythian tribes without paying attention to their differences compared to Scythians and later Sarmatians. It is repeated over and over again that the utigurs crossed the Volga and entered into Europe around the year 460 within the larger context of the Great Migrations and the Turkic expansion. What contemporary scholars fail to explain is where are the evidence of such migration from east-to-west? And surely comparison cannot be made because fact is- evidence shows by utigurs a continuity of living in the aerial and dwelling along Crimea-Caucasus-Caspian Sea and nothing suggests deployment of those tribes from the north or from the Far East. Many facts remain outside the attention of researchers of early Huns and Bulgarian past. In our view, interconnection between cimmerians, Huns, utigurs and their successors – the Bulgarians has to be made clear or to be rejected by the means of science and not by the means of political speculation as we saw done in early 20th century.
––––––––––––––––––––
Used sources:
Н.Я.Марр. Чуваши-яфетиды на Волге, Чебоксары:Чувашское государственное издательство, 1926, с.с. 3-74
Porkpie Caesariensis. Opera omnia/Rec. J. Haury. G. Wirth. Lipsiae, 1962 – 1963. Vol. 1 – 3.
Агафий Миренейски (536 – 582). О царствовании Юстиниана. М., 1992
Л. Н. Гумилев. Хунну, М., 1960; Хунны в Китае, М., 1974.; Л. Н. Гумилев. Хунны в Азии и Европе: В. Ритмы Евразии, С. – Петербург, 2000, с. 474 – 529; препечатка от „Вопросы истории”, 1989, № 6 – 7.; Л. Н. Гумилев. Некоторые вопросы истории хуннов; В: журнале Вестник древней истории, 1960, №4/74/; Лев Гумильов. Хуните (историята на народа хуну). С., 2007.
Плетньова. Хазары, М., 1976.
А. П. Новоселцев. „Хазарское государство и его роль в истории Восточной Европы и Кавказа” , М., 1990.
М. И. Артамонов. История хазар. Л., 1962
Otto J. Maenchen – Helfen. The World of the Huns: Studies in Their History and Culture. University of California Press, 1973
Прокопий Кесарийский. О постройках, М.,1996.
Dindorf Historici Graeci minores, I, 275—352.
Елише. Слово о войне армянской, www.vostlit.narod.ru.
Орозий. Historiae Adversum Paganos, кн.І, 2, 36
Zachariah of Mitylene, Syriac Chronicle, London.,1899.
Феофилакт Симокатта. История. Вступ. ст. Н. В. Пигулевской. Перевод С. П. Кондратьева. (Серия «Памятники средневековой истории народов Центральной и Восточной Европы»). М., 1957.
Византийские исторические сочинения: „Хронография“ Феофана, „Бревиарий“ Никифора“. М. Наука. 1980.
Менандр Византиец. История. // Византийские историки: Дексипп, Эвнапий, Олимпиодор, Малх, Петр Магистр, Менандр, Кандид Исавр, Ноннос и Феофан Византиец. / Пер. Г. С. Дестуниса. СПб., 1860.
И. Н. Медведская. О скифском вторжении в Палестину / Вестник древней истории , 2000 г., № 2.
A.I. Ivantchik. Les Cimmriens au Proche-Orient // Orbis Biblicus et Orientalis. CXXVII. Fribourg, 1993.
Lanfranchi G.B. Cimmeri // History of the Ancient Near Eastern. Studies. II. Padova, 1990.
Kristensen A.K.G. Who were the Cimmerians and where did they come from? , 1988.
Editor’s Note: The study was published in Letopisec.blog.bg
- Пореден протест в София срещу шистовия газ
Протестиращите екозащитници днес (б.р. – вчера) пред паметника на Патриарх Евтимий в София издигат поредните лозунги срещу добива на шистов газ. „Баба Марта е с нас – не на шистовия газ!“, „Не можем да пием пари“, „България утре: последният да изключи газа“ и др.
Освен за забраната на шистовия газ у нас, се борим и да променим цял пакет закони, заяви пред БГНЕС един от инициаторите на протеста – Йордан Мичев. В близките месеци наш приоритет ще бъде промяната в Закона за концесиите. Този нормативен акт така е направен по време на кабинета „Костов“, че отваря широка врата за ограбване на природните ресурси на България. Концесионните такси, които прибира държавата от добив на природни богатства, са между 1,5 до 4% от добитото, обобщи той и запита: разбирате ли за какъв грабеж става въпрос? Мичев даде за пример компанията „Дънди прешъс“, която извлича злато, и от която плащат дори под процент и половина от ценния метал. В нормалните държави този процент е между 30 и 40, обясни природозащитникът.
На този протест младите природозащитници от инициативата срещу добива на шистов газ са предпочели не да правят шествие, а да говорят с минувачите и да им разясняват вредата от фракинга за природата и хората. В знак на възмущение от подозренията срещу тях, че защитават определени интереси срещу пари, те раздават отпечатани 50-левки, на които върху лика на Пенчо Славейков е сложен противогаз.
Те подозират, че има организирана кампания срещу тяхната инициатива дори с участието на медии, за да се пресекат техните протести. Те са решени да продължат със своите акции, за да не допуснат в България различни компании, независимо дали са американски или руски, да експлоатират природните богатства и специално шистовия газ с методи, които са вредни за живота и здравето на хората, да не допуснат унищожаването на природните ресурси, най-ценният от които е водата.
Източник: Vsekiden.com
- Православен календар: Втора неделя на Великия пост – СВ. ГРИГОРИЙ ПАЛАМА
Днес, 11 март, отбелязваме втората неделя на Великия пост, посветена на паметта на светия наш отец Григорий Палама, архиепископ Солунски. В една своя проповед върху Евангелието за втората неделя на поста, св. Григорий обяснява мистичното значение на този евангелски текст (за спускането на разслабения през покрива, за да застане пред Христа и да бъде изцелен, Марк 2:1-12). Той парадоксално използва образа на спускането на разслабения от покрива, за да разкрие учението за молитвата, която слиза от ума в сърцето, за нетварната божествена светлина и за единението, което се стремим да постигнем между ума и сърцето.
Св. Григорий Палама се родил към края на XIII в. от знатни, благочестиви и духовно просветени родители. Той получил добро християнско възпитание и високо за онова време образование. От малък обаче останал без баща. Грижата за издръжката и възпитанието на своите осиротели деца поела духовно просветената му майка. Още от рано св. Григорий проявил склонност към съзерцателен живот. Макар и още младеж, той водел строго монашеско житие. Когато станал пълнолетен, решил напълно да се отдаде в служение на Бога.
Заедно с двамата си братя Григорий заминал за Света Гора, която по онова време била цветуща духовна градина и крепост на Православието. Майка му, заедно с деветте си дъщери, също приела монашество.
В Атон младият монах Григорий се поставил под духовното ръководство на старец Никодим. Цели осем години този опитен старец въвеждал и възвеждал Григорий в духовния живот. След смъртта на стареца Никодим Григорий се заселил в лаврата на св. Атанасий Атонски. Тук в продължение на десет години той прекарал в най-строг аскетически живот. Чрез пост и молитва, в безмълвие и съзерцание, той все повече възраствал в духовния живот и достигнал върха на богосъзерцанието.
Св. Григорий си спечелил името на учен богослов и голям поборник за православната вяра. По нрав той бил кротък, благороден, винаги въздавал добро за стореното му зло, търпеливо понасял бедите. По живот бил добродетелен и свят. Удостоен бил от Бога с дара на чудотворство и пророчество и с дара на постоянния покаен и умилителен плач, от който се повредили очите му. Починал на 14 ноември 1359 г. на 63-годишна възраст. Осем години след смъртта му бил причислен към лика на светците, а малко по-късно било наредено да бъде чествана паметта му на днешния ден – Неделя втора на св. Велики пост. Св. Църква го възпява като светилник на Православието, учител и твърдина на Църквата, украшение на монасите, непобедим поборник на богословите, проповедник на благодатта и свещен орган на премъдростта.Миналата неделя празнувахме Тържеството на Православието. Сърцето на човека е вратата, през която Божията благодат влиза в живота ни, а ключът, който отваря тази врата е вярата, но не каква да е вяра, вярата в догматите на Църквата. Твърдата вяра в тези догмати отваря сърцето ни, за да получим нетварната светлина на Светата Троица чрез Светото Кръщение. Когато сме приели и изповядали вярата в тези свети учения, разкрити от Бога, ние сме отворили сърцата си, за да приемем Бога в най-съкровените дълбини на нашата личност.
В своята проповед, св. Григорий обяснява, че постът укрепва душата с добродетел. Обратно, нерадението в делото на поста усилва нашата поробеност на порока.
Но има и друга връзка. Когато човек не осъзнава ценността на поста, той също започва да пренебрегва и ценността на вярата. В съответствие с това, появяват се съмнения за ценността на монашеството. Ето защо в световното „Православие”, постът е в пренебрежение, а монашеството, ако изобщо го има, е преследвано, отбягвано и изолирано.
Тези първи две недели от Великия Пост са най-неприятните през годината за икуменическите епископи на световното „Православие”. Миналата седмица беше победата на Православието над всички лъжливи религии, същите, с които световното „Православие” се моли на техните икуменически събирания, а тази седмица, Църквата изправя пред всички вярващи образа на св. Григорий Палама, който повтаря общата тема от миналата неделя, като се фокусира предимно върху грешките на латинците, разобличавайки ересите на папството. Неговите обемни писания разкриват заблудата на римокатолиците за Filioque, тяхното погрешно разбиране на Божията благодат, нетварната светлина и т. н.Днес още православната църква чества Св. Софроний Премъдри, патриарх Йерусалимски (560 – 638) и Св. Софроний Врачански (1739 – 1813).
Св. Софроний Врачански е роден през 1739 година в Котел, с мирско име Стойко Владиславов, в семейството на заможен търговец на добитък.Сам описава живота си в книгата „Житие и страдания грешнаго Софрония“. Учител, станал свещеник, страдал от турците. Овдовял, приел монашество, брат на Къпинския манастир, Великотърновско, с име Софроний – възведен епископ Врачански.
Преследван, отива в Румъния. През 1803 година Софроний Врачански заминава за Букурещ, където служи като висше духовно лице. От епископската длъжност е освободен по негово настояване, но продължава да се подписва като Софроний Врачански. От 1806 до 1812 година е един от най-видните представители на българския народ в отношенията с руското командване след Руско-турската война. С дара на предвиждане, в 1812 година издал позив до сънародниците си да посрещнат руските войски радушно, защото чрез тяхното оръжие България може да се освободи от „турското варварско мъчителство“. Починал в Румъния през 1813 година. Канонизиран е за светец на 31 декември 1964 година от Българската православна църква.Корица на „Неделника“ „Житие и страдание на грешния Софроний“ – смята се за първата автобиография на българин. С това съчинение Софроний окончателно скъсва със средновековната книжнина и поставя началото на съвременната българска литература. За пръв път е отпечатано от Георги Раковски в пет поредни броя на вестник „Дунавски лебед“ през 1862 г.
Освен на „Житие и срадания грешнаго Софрония„, св. Софроний Врачански е автор на сборник с неделни и празнични проповеди, издаден в Римник (Румъния) през 1806 г. под заглавието „Кириакодромион сиреч Неделник“.
Той съдържа тълкувателни проповеди върху неделните и празничните литургийни евангелски четива. Тълкуванията са правени по съответните проповеди на архиепископ Никифор Теотокис – образован грък на служба в Руската православна църква, който озаглавил труда си Кириакодромион.
„Кириакодромион“ е известен и с името на автора си – Софроние. Това е първото печатно произведение на новобългарски език и единственото произведение на Софроний отпечатано приживе. Запазено негово издание се съхранява днес в Народната библиотека „Свв. Кирил и Методий“ в София.Източници: www.pravoslavieto.com и vseh-svjatih.blogspot.com
Паметникът на св. Софроний епископ Врачански, пред етнографски музей “св. Софроний Врачански”, гр. Враца - Българи измислили символа @
Символът е бил открит в българския превод на „Манасиевата хроника” от 1345 г. Един от най-популярните интернет символи – @, известен още като кльомба или маймунско А, може да се окаже, че е дело на българи.
Символът е бил открит в илюстрования български превод на „Манасиевата хроника” от далечната 1345 г. На него попаднали от фондация „Николай Хайтов”, докато изследвали произведението.
За произхода на кльомбата от години спорят различни държави, но находката в българския превод е най-старата, известна досега. „Манасиевата хроника” е преведена в тогавашната столица Търновград за цар Иван Александър. Цели седем века преди появата на интернет преводачите са използвали символа и са заменили с него първата буква в думата „амин”.
В същото време думата „кльомба” се използва в българския език още преди ерата на цифровите технологии и е означавала грозно изписана буква.
Източник: БЛИЦ
- БЪЛГАРСКИ АДВОКАТИ
ПОПУЛЯРНИ БЪЛГАРИ
Продукт на Българо-Американска Асоциация
312-222-9353
БЪЛГАРСКИ АДВОКАТИ
(актуализация 9 март 2012)
Адвокат (Организация) Телефон E-mail
Град, Цветелина Бойновска(Българо-Американска Асоциация) 312-222-9353 [email protected][email protected] Чикаго София Знаймер 773 342- 2044 [email protected] Чикаго Йордан Илиев 847-299-7181 [email protected] Чикаго Елена Коста 847-749-7704 [email protected] Чикаго Иво Чернев 312-669-4441 [email protected] Чикаго Емилия Каназирева 773-598-9076 [email protected] Чикаго Пламен Маринов 847-991-4188 Чикаго Яна Трифонова 877-577-4010 [email protected] Калифорния иЧикаго Борис Аврамски 702-522-1808 Лас Вегас Кристина Крилчев 702 430-4529 Лас Вегас Nettie Lasko(Immigrant Assistance Program CoordinatorIllinois Attorney General’s Office) 312-814-2831 Чикаго Очаквайте:
ЗА ШЕСТНАДЕСЕТИ ПОРЕДЕН ПЪТ
ФЕСТИВАЛ „БЪЛГАРСКИ ДНИ В ЧИКАГО – ПРОЛЕТ 2012”
ОТКРИТА СЕСИЯ НА БЪЛГАРО-АМЕРИКАНСКА АСОЦИАЦИЯ
неделя, 29 април 2012, от 11:10 часа
Отговори на Вашите правни въпроси – Модератор адвокат Цветелина Бойновска.
Дискусии и безплатни консултации.
- Все още не е късно!
Най-голямото богатство на една държава не са нито нейните полезни изкопаеми, нито климатът, а хората, които я обитават.
В условия на глобална икономика, инвестициите се стичат преди всичко към страните с положителен прираст на населението. Единствено увеличаването на броя на гражданите – потребители може да осигури икономически растеж. “Застаряващите” западноевропейски държави, следят много внимателно човешкия икономически фактор. Освен специфична вътрешнополитическа социална политика за подсилване на раждаемостта, те поддържат тясна връзка с тези части от населението, които по различни причини са пръснати по света. Гражданските права на живеещите извън националните територии са абсолютно идентични на сънародниците им, останали в Родината. Страна като Франция например, с 3% граждани, живеещи извън нея, предоставя на своята Диаспора 12 сенаторски и 11 депутатски места. По този начин “старата демокрация” в едно и също време “печели” французите, пребиваващи “навън”, и чрез тях разпространява културното си и икономическо влияние в чужбина.
В сравнение, България, която с 25% население, живееащо извън страната, не осигурява никаква политическа представителност на българите, живеещи в чужбина. Още по-лошо, нейната вече остаряла конституция в противоречие с Лисабонския договор, дискриминира Диаспората, като я лишава от избирателни права. В същото време, икономическата криза в България се задълбочава. Цените на топлинната и електрическа енергия, хранителните стоки и безработицата растат. Прирастът на населението е отрицателен. Раждаемостта – скромна, а смъртността – обезпокояваща. Емигрантската вълна не спира. Междувременно, въпреки мъмренето от Брюксел, законодателната и изпълнителната власт дават признаци на аматьоризъм, незнание и безпомощност. Опозицията се разкъсва в кланови борби. Безкрайната каскада от скандали: шистовия газ, лекарствата, здравната система, бонусите, образованието, правораздаването потвърждават жизненонеобходимата политическа промяна.
Стотиците хиляди българи зад граница са един ценен и неизползван ресурс. Те могат да допринесат не за “формалната”, а за реалната евроитеграция на България. Пълноценното зачитане на техните права може да покаже “пътя за връщане”.
Нищо обаче не може до се промени и подобри с настоящия избирателен закон.
Защо?
Защото промяната трябва да бъде разбрана и подкрепена от обществото. А най-пряката връзка между печелившите идеи и обществото е трибуната на Парламента. На тази трибуна трябва да се появат нови лица, с биографии, доказали своята реализация в развитите западни демокрации.
За тази жизненоважна промяна, за обединение на българите от чужбина и тези, останали в Родината, чрез нов избирателен закон, бе създадено Сдружение “ДА”.
Божидар Чеков, София, 9 март 2012 г.
Председател на Сдружение “ДА” – Демократична Алтернатива
Източник: Оtvorenopismo.com
- Доган просто плаче за Гинес
Има ли раздел за политически гьонсурат в Книгата на Гинес? Ако няма, трябва да бъде създаден специално за един български състезател.
Ахмед Доган може да атакува няколко категории. Той вероятно е най-мълчащият водач на партия в света. Пред медиите Доган проговаря има-няма веднъж годишно. А като отвори уста, от нея излизат не бисери, а стъписващи с наглостта си разсъждения. Като в онази печално популярна реч за обръчите от фирми, с които всяка партия обраствала. Или признанието му, че лично той разпределял „порциите“ в държавата, направено със забележителен словесен „финес“: „Много фино ви будалкат с разни дарения, лични фирми… Всъщност в цял свят – като започнете от Америка и до Япония – всяка партия си има, така да се каже, обръч от фирми. Ако мислите, че моите възможности са по-малки от тези на един банкер, значи нямате реална представа за възможностите на един политик. През последните 15 години сигурно половината бизнесмени, които са над средното равнище, са или с мое съдействие, или най-малко с моя усмивка.“
Сега, покрай гюрултията с бонусите, шефът на ДПС пак проговори. И то само защото Бойко Борисов му хвърли ръкавицата. Премиерът прикани философа Доган да върне онези 1.5 милиона лева, които прибра като консултант по хидро-въпроси. За хората, които са забравили случая – Ахмед Доган, който бил член на Българското водно дружество и хидротемите много го увличали, решил да превърне хобито си във високодоходен бизнес и се цанил за консултант на едно частно дружество за каскадите „Цанков камък“, „Горна Арда“ и др. Частното дружество му възложило анализ, за който му определило хонорар, мощен като водите на Ниагара – 3 милиона лева. А безценният консултант превъзложил писането на разработката на малък експертен екип, чийто труд бил оценен на 50 000 лв. В задачата се пита каква роля е изиграл Доган – на хидроексперт, на комисионер, на тарикат, който трябва да оправдае по някакъв начин своя лишен от лишения начин на живот, или нещо друго. И дали трудът му щеше да е толкова високо оценен, ако по същото време не беше мандатоносител на правителството, а собствениците на частната фирма не бяха сред солидните спонсори на ДПС и сред редовно печелещите обществени поръчки от държавата.
Точно по повод 7-цифрения хонорар и споровете при кое правителство какви милиони са раздавани на политически кабинети и на висши чиновници хидролюбителят оня ден се почувства длъжен да заяви: „Аз не съм бил министър и не съм вземал бонус, хонорарът не е бонус.“ Явно Сокола смята, че с това изчерпва отговора на въпроса „А морално ли е?“
„Ние не казваме, че предишното правителството не е давало бонуси, но от това не е правило политика. В последния мандат бюджетните излишъци бяха космически, но това не бяха бонуси. Сега ситуацията е друга и раздаването на бонуси има съвсем друг ефект. Преди, ако проблемът е бил защо бонусите не са били достатъчно високи, сега е защо изобщо ги има“, коментира още Доган. Покрай бонусиадата с присъщата си проницателност Доган предупреди, че „в условията на бедност, на криза всеки проблем може да се превърне в гръмоотвод с оглед търсене на виновници, нови дяволи, сатанизиране“. Освен това имало 47 закона, които правят формите на материални поощрения напълно легални, а и бонусите в България си били практика от 1950 г., сиреч дори отпреди Априлския пленум на БКП.
С тези си изказвания Доган само подсети, че заради прословутия му хонорар започна разследване за пране на пари. По случая обаче прокуратурата мълчи. Мълчи и НАП, която трябваше да изясни има ли несъответствие между декларираните доходи и притежанията на Ахмед Доган. Защото лидерът на ДПС разбира не само от пари, води и геометрия, но и от туризъм и архитектура. При откриването на известния спа хотел „Орфей“ в Девин той се похвали, че лично е начертал схемата на 17-метровата арка, украсяваща външния басейн на петзвездния комплекс. „Арката съчетава символа на спа центровете и някои орфически елементи“, разясни експертно Доган. Според друго негово изказване той е инвеститор във въпросния обект: „Неслучайно съм инвестирал в Девин, не само за топлата вода да си топя краката там, да се правя на интересен. От Лондон до Урал Баташкото плато е едно от най-дебелите в озоново отношение. Знаете ли каква реклама може да се направи там за здравен туризъм и т.н.?!“ Паралелно от това Доган демонстрира и висок стандарт на живот – яхти, сараи, охрана…
Горните цитати са от броящите се на пръсти публични показвания на политика с фамилия на хищна птица. Но освен че е най-мълчаливият партиен вожд, той със сигурност е и най-отсъстващият от Народното събрание народен представител. Как този депутат представя избирателите си, като не ходи на работа в ковачницата на закони, където са го пратили, и Аллах навярно се чуди. А избирателите недоумяват как си плаща сметките, като отсъства от парламента и не ходи по комисии, поради което не би трябвало да получава заплата.
Така че Доган може да претендира за рекорд в много отношения – по брой неизвинени отсъствия от работа, с космическия си хонорар, със златното си мълчание. Или като ненадминат гьон сурат!
Юлиана Бончева,
в. „Сега“
- 62-годишният Жоржян Банов помага на сираци: От заклет атеист станах върл християнин
Барабанистът на забранената някога рок банда "Сребърни гривни" и жена му обикалят света с хуманитарни мисии Музикантът Жоржян Банов идва в България. Един от основателите на някогашната прочута рок група „Сребърните гривни“ се връща не заради музиката, а заради уникален литературен проект. Нашенецът, който от десетилетия живее в САЩ, е финансирал издаването на старогръцко-българска версия на Новия завет и речник към него.
Филолози и богослови са направили дословен превод на Новия завет, в който всяка дума или израз на български са разположени директно под оригиналния гръцки текст. Смята се, че това се прави за първи път на световния литературен пазар.
Как се решихте да инвестирате средства в този проект?
– Хората често ме питат какво може да накара един рокаджия да инвестира финанси и енергия в подобен нетрадиционен проект. Ами много е просто – вярата, че ние като публични личности трябва да помагаме за духовността на нашия народ. Нещо, за което все по-рядко се говори. Само така човек може да почувства, че участва във възстановяването на частичка от истинското национално самосъзнание. А то винаги се е основавало на християнството.
Запалените рокаджии познават много добре 62-годишния днес мъж, който по време на соца избяга зад Желязната завеса. С музика започва да се занимава от най-ранна детска възраст, когато по желание на майка си започва уроци по цигулка. Комбинацията от вроден музикален талант и усърдие в свиренето скоро дават резултат и на 10-годишна възраст редица музикални критици вещаят на малкия Жоржян светло бъдеще в класическата музика. Още като дете майка му, усетила таланта на сина си, го праща на уроци по цигулка. Когато е на 10, не един музикален критик вещае на малкия светло бъдеще в класиката. А самият той казва за този период от живота си, че „съвършенството си имаше цена – вместо младежки лагери и футбол в неделя сутрин, репетирах и репетирах непрестанно„.
На 15 г. Жоржян за пръв път се среща с рокендрола и това е фатално
За това е „виновен” дядо му, който му настройва радиото на къси вълни и двамата заедно го слушат нощем. Там той чува песен на “Бийтълс”. Малко след това тийнейджърът и най-добрият му приятел, Трошан Владовски, който също вече от десетилетия живее в Щатите, решават, че ще основат група. Така през 1964-та се ражда една от първите български рок банди – „Сребърните гривни„. Жоржян става барабанист, въпреки че няма какъвто и да е опит с ударните инструменти. През следващите няколко години „Сребърните гривни“ подлудяват сърцата и сетивата на хиляди млади българи. Но успехът им не трае дълго.
В началото на 70-те цензурата решава, че членовете на групата насаждат „опасни империалистически идеи“
в умовете на феновете и забранява на „Сребърните гривни“ да излизат пред публика. Това е тежък удар за Жоржян, който твърдо решава, че ще избяга в чужбина. Така през 1972 г. се озовава в Щатите, където бързо намира работа. След време се отправя към Калифорния с мечта за музикална кариера в Холивуд. По пътя обаче се случва нещо, което променя посоката на живота му завинаги – освен че среща любовта на живота си – Уини, Жоржян от заклет атеист става християнин. По тази причина вместо в търсене на музикална кариера той решава да вложи цялата си енергия и талант в подкрепа на хора, изпаднали в крайна нужда.
Така заедно със съпругата си Уини основават организацията Global Celebration, която осъществява различни хуманитарни проекти в нуждаещи се страни по целия свят, вариращи от изграждане на кладенци за питейна вода в Мозамбик до грижата за децата в три сиропиталища в Никарагуа. Измежду мащабните проекти на организацията е и този за подпомагане на развитието на духовността на българската нация, в рамките на който през последните 10 години се финансират различни издания на Библията и други богословски изследователски материали.
Станислава Гаврилова,
БЛИЦ
- Масларова се оплака, че ядем по 30 гр. сиренце на ден
Европо-о-о?!? Социална политика значи стандарт на живот. Преди 100 години сме живяли по-добре, защото сме консумирали близо 10 пъти повече сирене, сега ядем по 30 грама сиренце на ден. Като знаем, че някои ядат по повече, значи други въобще не ядат.
Това заяви депутатът от Коалиция за България и бивш социален министър Емилия Масларова по време на парламентарния контрол, цитирана от Дарик радио. Тя попита сегашния министър Тотю Младенов какви ще са бързите мерки, които ще предприеме ведомството за най-рисковите групи в обществото в резултат на повишените цени на горивата.
„Скоро четох, че ние трябва да отидем в петия свят, но понеже нямало такъв, добре стоим в четвъртия, защото една четвърт от домакинствата са на дъното, а една втора едва кърпят положението с около 135 евро на човек месечно. Публична тайна е, че цените в България на основни хранителни стоки са по-високи, отколкото в Германия и Франция“, каза Масларова.
Тя допълни, че за сравнение минималната работна заплата в България е на дъното в ЕС, а в Германия, Франция и Великобритания е 1000 и малко над 1000 евро, тоест шест до седем пъти повече.
Тотю Младенов обаче бе категоричен, че няма да се занимава с популизъм и цитира доклад на Световната банка от 21 февруари т.г. за влиянието на кризата върху домакинствата у нас.
„България успя да намали най-тежките последствия от кризата върху жизнения стандарт на хората, благодарение на адекватната си социална политика. Кризата не е променила съществено профила на бедността“, заяви министърът на труда, цитирайки доклада.Бившият социален министър Емилия Масларова е подсъдима за източване на близо 11 милиона лева от ремонта на Социалния дом в Стара Загора.
Източник: Dir.bg
- Bulgarian officials return bonuses worth $400,000
* PM hopes to raise pay of govt officials instead
* Says own measure was populist
SOFIA, March 8 (Reuters) – Senior Bulgarian government
officials have returned bonuses worth more than 600,000 levs
($402,500) after a public outcry and the threat of dismissal.Prime Minister Boiko Borisov last month promised to sack any
senior official who took bonuses during the country’s economic
downturn unless they returned them or donated them to charity.His order applied to ministers, their deputies, heads of
political cabinets and regional governors.Only one official at the environment ministry declined to
return his bonus and was dismissed.The bonuses had caused real anger in a country which has the
lowest gross domestic product per capita of any European Union
member state and where the average salary is just 700 levs
($470) per month.On Thursday, Borisov said he was glad his threat had been
taken seriously. But he appeared to criticise his original
decision, saying he had pandered to populist sentiment.Source: Chicagotribune.com
- ‘Made in Bulgaria’ Bestows Annual Golden Martenitsa Awards
The Bulgarian Union „Made in Bulgaria“ bestowed Wednesday evening the annual „Golden Martenitsa“ awards.
The ceremony was held for the 18th year and gathered at the National Palace of Culture in downtown Sofia leading Bulgarian businesses and institutions.
The award for Economic Cooperation for 2011 was given to Litex Motors for the building and the launch of a factory near the northern city of Lovech for the manufacturing of Great Wall automobiles in partnership with the Chinese carmaker Great Wall Motors.
„Albena Invest“ grabbed the title „Bulgarian Enterprise of 2011“ for achieving high standards in tourist services. „First Investment Bank“ was awarded the title „Financial Institution of 2011“ for its favorable loan granting policy for the small and medium business in the country.
The „Golden Martenitsa“ for media reporting was given to business journalist Mario Gavrilov from the State Bulgarian National Television, BNT, for his contribution for informing about the problems and the achievements of Bulgarian companies.
The awards were bestowed by the Minister of Economy and Energy, Traicho Traikov, in the presence of Prime Minister, Boyko Borisov. Traikov said he felt honored to give the awards for the third time now in his capacity of Minister because such people and companies were the engines of Bulgaria’s economy, leading to a 1.7% growth for 2011 with an increased industrial production and exports.
„I am convinced that despite the fact there cannot not be protectionism for local manufacturing in the EU, there is a way to combine patriotic and market choice when we make purchases,“ Traikov said, citing a poll showing that in over 30% of the cases, Bulgarian-made goods were preferred when the consumer decides what to buy.
He wished everyone health and endurance as it is the Bulgarian tradition when giving martenistas, stressing that to turn them golden depends on everyone’s effort and talent.
Source: Novinite.com