Авторски
- Десислава Иванчева: За мен събраните 2% за евроизборите са победа
Кандидатът за евродепутат Десислава Иванчева в интервю за ТВ „България от еър“:
Снимка: bgonair.bg „За мен събраните 2% на евроизборите е победа. Все пак две големи партии останаха зад нас. Считам резултата за голяма победа, тъй като водихме кампанията от ареста и дома ми. Това също така е добра възможност да се опитаме да станем по-силни на следващите избори през есента. С кандидатурата си на тези избори исках да покажа, че хората можем да участваме в управлението. Резултатите го показаха – щом толкова хора гласуваха за нас, значи ни подкрепят и вярват, че сме невинни. Стимулиращо е, че изпреварихме „Атака“ и НФСБ“.
Оттук нататък ще продължим борбата. Ясно е, че гражданите искаме да участваме в управлението на страната. Ниската избирателна активност е шамар за управляващите. Очевидно е, че народът вече не вярва на партиите и не е съгласен със статуквото. През есента ще търсим подкрепа. Ще видим какви варианти имаме. Със сигурност ще търсим граждански сдружения, с които да се обединим. Сега се обединихме за две седмици и всички видяха какъв резултатът. Всеки, който припознае нашата кауза, е добре дошъл при нас. Ще останем самостоятелни, а не обединени с други политически партии.“
Цялото интервю с г-жа Иванчева, направено в дома й в столичния район „Младост“, може да се види ТУК.
––––––––––––––––––––––––––––-
Бел. ред: Подкрепата за кандидатурата на Десислава Иванчева за евродепутат от българските избиратели зад граница е по-висока. Тя е към 3 %. Най-голяма подкрепа в тези избори от българските избиратели в чужбина е получила „Демократична България“ – към 29 %.
.
- ГД „БОЕЦ“ внася нов сигнал до Прокуратурата за премиера Борисов
На сайта на Гражданско движение „БОЕЦ“, днес е публикувана следната информация, която ви я представяме без поправки и съкращения.
БОЕЦ: „Дадохме Борисов на прокуратурата! Симулативни сделки и корупция – това е стандарта ГЕРБ!“
БОЕЦ внесе сигнал до прокуратурата и КПКОНПИ срещу премиера Бойко Борисов заради недекларирана къща от 138кв.м. РЗП и симулативна сделка за покупка на съседен до негов имот за символичната цена от 4 евро на квадратен метър.
И двете събития – сделката и построяването на къщата са се случили по времето, когато Борисов е бил кмет на София! В това си качество той сключва симулативна сделка, с което ощетява Общината с неплатени данъци и такси. Симулативни сделки и корупция – това е „стандарта ГЕРБ“! #АпартаментГейт стигна до своят логичен завършек – осветляването на човека, който от десетилетие стои на върха на държавата, като носител и генеретор на корупция и престъпност в най-уродливи форми. Визираните в сигнала престъпления са наглед несъществени на фона на тоталният грабеж на който Борисов и бандата му са подложили държавата, но и най-покварените и могъщи мафиоти са били арестувани и осъждани за имотни, данъчни и финансови престъпления. Това е един от начините. Другият е – на площадите!
Бойко Борисов
А това, че страната е в предизборна кампания само ни задължава да бъдем още по амбицирани и отговорни в разкриване на престъпленията и лъжите на управляващата ни мафия! И не се лъжете, нито БСП, нито ДПС, нито така наречените „патриоти“ са алтернатива! Всички те са си едно – общ ченгеджйиско-мафиотски генезис и общи интереси в грабежа на държавата! Имитират предизборна борба по между си, но заедно бранят статуквото! Нито един от парламентарно представените мафиотски кланове не реагира на кампанията на БОЕЦ в издирване на Пеевски, нито на сигнала ни за отстраняване на главният прокурор Цацаров и неговият заместник Гешев! Защото всички ТЕ са част от криминалният модел на задкулисие!
Истинската алтернатива ще се роди в битката! Тези, които имат куража да се изправят в пряк сблъсък срещу мафията и подчинените и институции, те ще имат и правото да поискат и получат доверието на обществото!
Прилагаме текста на сигнала:
ДО : ВЪРХОВНА КАСАЦИОННА ПРОКУРАТУРА
СИГНАЛ
от ГД „БОЕЦ – БЪЛГАРИЯ ОБЕДИНЕНА С ЕДНА ЦЕЛ”,
ЕИК 176949776, адрес – гр. Видин, к-с „Панония” блок 4 вход З ап 157, тел. 0899591399
относно
съмнения за извършени престъпления – корупция, конфликт на интереси, сключване на симулативни сделки, незаконно забогатяване, злоупотреба с власт, укриване на данъци, данъчни и финансови престъпления , укриване на незаконни доходи, престъпления срещу данъчната система, , деклариране на неистински данни пред държавен орган, както и други престъпления по чл. 283, 301 и 304 от НК, както и други престъпления от общ характер извършени от Бойко Методиев Борисов – премиер на Република България.
На 21.05.2019г. разследващият журналист Атанас Чобанов публикува в социалната мрежа Фейсбук свое разследване препечатано и публикувано в няколко електронни издания – Е-вестник, Факти, Евроком и др. От публикуваната информация и документи става ясно, премиерът Бойко Борисов никога не е декларирал къща в Банкя от 138 кв.м.
Информацията се потвърждава от сателитни снимки в Google Earth и данни от Агенцията по геодезия, картография и кадастър, между 2007-2008 и 2010 г. От кадрите се вижда, че в имот, собственост на Бойко Методиев Борисов в Банкя, е построена къща с разгъната застроена площ от 138 кв.м. Строежът е в съседен имот на фамилната му къща, закупен от неговият братовчед Радослав Иванов през 2007 г. на символична цена.
Разрешението за строеж номер 200 е получено на 16 октомври 2008 г. от главен архитект на Банкя. Строителната площадка е открита на 07 ноември 2008 г. Строежът е заснет и нанесен в кадастралния план на София на 17 септември 2009 г. По времето, когато Бойко Борисов е вече премиер.
Новият имот получава Акт 16 на 13 октомври 2009 г., когато Бойко Борисов вече е министър-председател.
Според Атанас Чобанов тези документи са публични и са налични в сайта на Столична община.Прилагаме линк към публикация по темата на сайта „Факти”:
https://fakti.bg/razsledvania/382218-v-imota-na-borisov-v-banka-poniknala-nedeklarirana-kashta
На сателитната снимка въпросната недекларирана къща е оградена с червено.
В имотната декларация на Борисов, подадена през 2010 г. пред Сметната палата за придобитото имущество, получените доходи, дадени обезпечения и направените разходи през предходната календарна година в периода 1 януари – 31 декември 2009 г., такава къща няма.
Къщата я няма и в следващите декларации на Бойко Борисов до последната включително.
От справка на службата по вписвания става ясно, че през 2007г. Бойко Борисов е придобил парцела (съседен на друг негов) върху който е построена недекларираната къща от своят братовчед Радослав Венциславов Иванов. Декларираната цена за придобиване на имота е 3496,90 лева за УПИ от 462кв.м. или грубо по 4 евро на квадратен метър, което е поне десетократно занижена цена според нивата на реалните пазарни цени към годината на сделката – 2007г. в конкретният жилищен квартал Банкя. Това е класическа симулативна сделка в нарушение на закона с цел укриване на доходи и неплащане на данъци и такси. По-късно върху този парцел е построена и недекларираната къща. Според нас това е направено с цел да се укрие произхода на средствата, с които е извършен строежа на къщата, вероятно защото не може да се докаже техният законен произход, както и да се избегне плащанетона данъци и такси. Към момента на изграждане на къщата и издаването на необходимите разрешителни и документация Бойко Борисов е бил кмет на Община София. И като кмет на Община София той сключва симулативна сделка за закупуване на имот ощетявайки Община София с неплащане на данъци и такси! БОЕЦ изразяваме и своите съмнения, че Бойко Борисов е злоупотребил със служебното си положение, в качеството на кмет на Община София, за да може да извърши сътветната сделка и получи необходимите разрешителни и докумнети за строеж на къщата от 138 кв.м. , която след това не е декларирал пред съответните органи. Както и че е бил в конфикт на интереси при издаване на съответните документи за строежа от служители, които се явяват негови подчинени в общинската и районна администрация. БОЕЦ изискваме от прокуратурата да разпореди данъчна ревизия, като физическо лице на Бойко Медоиев Борисов с цел установяване на произхода на средствата за построяването на въпросната къща – 138 кв.м. РЗП. , която не е декларирал пред Сметната палата.
БОЕЦ считаме, че са налице достатъчно данни за извършени престъпления от общ характер от Бойко Методиев Борисов, а именно – корупция, конфликт на интереси, сключване на симулативни сделки, незаконно забогатяване, укриване на данъци, данъчни и финансови престъпления , укриване на незаконни доходи, престъпления срещу данъчната система, деклариране на неистински данни пред държавен орган, недеклариране на задължителни по закон обстоятелства, злоупотреба с власт, както и други престъпления по чл. 283, 301 и 304 от НК, както и други престъпления от общ характер и изискваме от прокуратурата да образува досъдебно производство срещу Бойко Борисов в хода на което да се съберат всички факти и обстоятелства с цел установяване на обективната истина.
БОЕЦ изискваме да бъдем уведомени за действията на прокуратурата и за резултатите от нейните действия.
22.05.2019г. Георги Георгиев – председател на УС на ГД „БОЕЦ”
Припомняме, че за последният месец това е втори сигнал на БОЕЦ срещу Бойко Борисов, като предишният бе за катастрофата край Своге! БОЕЦ получихме и публикувахме документи и информация от които става ясно, че лично Борисов е бил уведомен за дефектите на пътя край Своге половин година преди катастрофата при която загинаха 20 българи. Въпреки писмата на кмета на Своге (с които разполагаме) в които са приложени протоколи за установени дефекти на пътя за точното място на катастрофата, Борисов и правителството му не предприемат нищо, а „тупат топката“ с цел да изтече гаранцията и да спестят на строителя ТРЕЙС няколко милиона за гаранционни ремонти! Цената за това престъпно бездействие на Борисов е 20 човешки живота!
БОЕЦ внесе сигнал до ВКП срещу Бойко Борисов за катастрофата край Своге! (документи)
Продължаваме!
Битката срещу мафията трябва да се води на всички фронтове, да бъдат разобличавани и атакувани постоянно! Дела, акции, протести, сигнали, това е начина.
Искате да продължим битката срещу мафията? Искате да сте част от тази битка? Тогава подкрепете БОЕЦ, застанете до нас в акциите и протестите срещу управляващата ни мафията и дарете средства за справедливата ни кауза! Всяка помощ е ценна!
БОЕЦ финансираме цялата си дейност сами, а делата срещу криминализираните институции и мафията превзела държавата ни тепърва започват. Поемаме рисковете, плащаме цената за действията си срещу корумпираните ни управници,борим се за свободата си, будим заспалите и събираме непримиримите. За нашите съмишленици и всеки, който е съпричастен с битките ни и би искал да ни подкрепи, публикуваме банковата сметка на Сдружението. Благодарим за подкрепата, това е обща битка на гражданите срещу мафията!
ГД „БОЕЦ”
- Тръмп предложи нов имиграционен план, основаваща се на заслуги, а не на семейни връзки
Президентът на Съединените щати Доналд Тръмп обяви в четвъртък предложението на неговата администрация да създаде „справедлива, модерна и законна“ имиграционна система, която да облагодетелства на първо място американците, особено тези от работническата класа.
Планът представлява „ясен контраст“ в сравнение с целите на демократите за „отворени граници, по-ниски заплати и хаос“, посочи Тръмп в обръщение към републиканските депутати и членовете на кабинета от Розова градина на Белия дом, съобщава Ройтерс.
Тръмп заяви, че желае да преразгледа имиграционната система, за да може тя да облагодетелства младите, образованите, англоговорящи кандидати с предложения за работа, вместо хора със семейни връзки с американци.
Предожението на Тръмп е за спиране на лотарията за зелена карта, която в момента дава възможност на 50 хиляди души от целия свят да получат шанс за живот в САЩ на лотариен принцип. Вместо това президентът иска тези зелени карти да бъдат пренасочени към хора с умения.
Тръмп каза, че неговият план ще превърне имиграционната система на САЩ “в обект на завист за останалия свят.”
Планът „ще помогне на нашите хора, включително имигрантите, да постигнат американската мечта“, заяви Тръмп. Планът ще спре незаконната имиграция, твърди президентът, като той включва „обширна модернизация на нашия дисфункционален процес на законна имиграция“.
„Настоящият план е напълно неработещ“, посочи Тръмп в реч пред Белия дом, отбелязвайки, че неговата администрация иска да увеличи сигурността по границата и да намали претенциите на търсещите убежище.
Системата за зелена карта, предложена в плана, ще „насърчи повишаването на стандарта на живот“, посочи американският президент.
Понастоящем на около две трети от 1,1 милиона души, на които е разрешено да емигрират в Съединените щати всяка година, се дават зелени карти, които предоставя постоянно пребиваване поради семейни връзки.
Тръмп предложи да запази без промяна общата бройка, но да се премине към система, основана на заслуги, подобна на тази, използвана в Канада – план, който според него ще доведе до 57% от зелените карти да се основават на заетост и умения.
Подобен план обаче има малък шанс да мине през Конгресът на САЩ, който е контролиран от Демократическата партия.
„Ако по някаква причина, вероятно политическа, не можем да накараме демократите да одобрят този план основан на заслуги и на висока сигурност, тогава ще го одобрим веднага след изборите, когато си вземем обратно Парламента (Камарата на представителите), Сенатът, и, разбира се, поемем президенството“, посочи Тръмп.
Планът е разработен от зетя на Тръмп и негов старши съветник Джаред Кушнер и от Стивън Милър, съветник, известен с твърдата си линия по въпросите на имиграцията.
Имиграционният план на Тръмп включва предложения за повишаване на сигурността на границата, за да се предотврати незаконното пресичане, като съдържа и правни промени, насочени към ограничаване на потока от мигранти от Централна Америка, търсещи убежище в САЩ.
Източник: БНР
- Връщат 100 000 българи от Украйна и Молдова с безплатни селски къщи и работа
Държавата ще купува имоти в обезлюдени села
Бизнесът осигурява транспорт до 50 км
Програмата щяла да струва 300-400 млн. лв. на бюджета, но
решавала проблемите с липсата на работници и демографската криза
Планът бе оповестен по време на тристранката миналата седмица, докато се обсъждаха бюджетите за следващата година. Снимки: в. „24 часа“ 100 хил. българи от Молдова, Украйна и Западните покрайнини да се заселят в запустелите села у нас, за да се преодолее недостигът на работна ръка. Това предвижда планът за връщането на нашенците, който в петък бе представен от президента на КНСБ Пламен Димитров на работодателите и правителството по време на Националния съвет за тристранно сътрудничество, научи “24 часа”.
Идеята е държавата да купи на ниски цени запустели къщи и да им направи лек ремонт. Те трябва
да имат и собствен двор,
като така завърналите се българи
ще могат да развият
и малко стопанство.
Къщите обаче трябва да са разположени в населени места, които отстоят на не повече от 50 км до голям град. Така бизнесът ще може да ги превози до работното им място. Транспорт до работа за живеещите на такова разстояние се предвижда и в момента по финансираните от Агенцията по заетостта програми за борба с безработицата.
Жилищата ще се предоставят за конкретен период от време, в който сънародникът ни да работи в страната, и след това ще му бъде дарено.
Така, от една страна, ще се преодолее недостигът на работна ръка, а от друга, ще се помогне и на борбата с демографската криза. В момента на пазара на труда са нужни около 150 хил. души, като до пет години вече ще трябват половин милион души, показват сметките на бизнеса. Обезлюдените села или такива с едноцифрен брой жители у нас пък са над 570, показват данни на Националния статистически институт към края на 2016 г.
27 хил. българи пък
са напуснали селата и са се
преместили в големите градове
само през миналата година.
Най-много те са в Габровска и Великотърновка област.
Преди българите от историческите диаспори като в Украйна, Молдова или Западните покрайнини да изберат да се завърнат у нас, те ще трябва да имат осигурено работно място, възможност за придобиване на българско гражданство, перспективи и програми за обучение на децата им в български средни и висши училища, предвижда синдикалният план.
“Тази програма ще бъде подкрепена от държавата, но реализирана основно от бизнеса и местните власти, които имат пряк интерес да бъдат населени техните региони”, обясниха експерти.
Първата задача по осъществяването на плана е за работодателските организации.
Бизнесът ще трябва да направи собствено проучване за нуждите от работна ръка по места. Това проучване ще се нанесе върху специална карта, която трябва да показва дългосрочните нужди от работна ръка. Така ще се знае, че фирмите във Видин имат нужда от 100 заварчици, докато в Бургас трябват 300 камериерки, дадоха пример експерти пред репортер на “24 часа”.
Общините също ще имат доста работа за реализирането на плана за завръщане на българите от Украйна, Молдова и Западните покрайнини. Местните власти ще имат шест месеца, за да направят пазарен анализ и
да опишат наличните свободни жилища,
които се намират на тяхна територия.
Кметовете са натоварени и да направят оценка колко ще струват къщите и свободните терени на тяхната територия, които да бъдат включени в плана. Те ще трябва да дадат и препоръка как държавата да закупи изоставените имоти.
Различни асоциации на наши изселници в тези държави пък ще правят подбор и ще промотират програмата, така че да се привлекат повече хора.
В петък президентът на КНСБ обясни, че планът може да върне поне 50 хил. българи през следващите 5 години. Той пресметна, че това ще струва между 300 и 400 млн. лв. на държавата.
Васил Велев: Трябват ни
половин милион работници
В близките 5 години на индустрията ще й трябват половин милион работници и специалисти. Това заяви председателят на Асоциацията на индустриалния капитал в България Васил Велев.
Той смята, че за 10 г. БВП може да се удвои, тъй като България в момента е на 12-о място в ЕС по ръст за полугодието. Спирачката е липсата на работници и специалисти. Техният недостиг води вече и до отлив на инвестиции.
Велев дава пример с Монтана, където до 3 години 50% от работниците в машиностроенето ще достигнат пенсионна възраст. И това не е изолирано явление. Гръбнакът на икономиката са хората от 50 г. и нагоре.
Същото е и с учителите, лекарите. Няма бранш, който да се похвали с комфорт от наличие на квалифицирани хора, смята той.
Фирмите, които произвеждат части за автомобилостроенето, казвали, че биха могли да поемат 45 000 души, а IT секторът – 20 000. И това са браншове, които дават висока добавена стойност, казва Велев.
През тази година са внесени 2 пъти повече работници, отколкото през миналата – 8000 души. Но това са предимно сезонни работници по морето.
Работодателите подкрепят програмата за трайно заселване на етнически българи от Украйна и Молдова в България, но настояват за действия, а не тя да остане в сферата на идеите.
Бизнесът държи и на реформите в администрацията, при които може да се освободи работна ръка.
Първата програма е “Република на младостта” на Тодор Живков
Първата програма за изкуствено привличане на заселници, за да съживят изостанали региони на страната, е от 1982 г., когато на власт е Тодор Живков. Нарича се “Република на младостта” и е насочена към съживяване на Странджа и Сакар с привличането на комсомолци, които да се заселят там.
Правителството отпуска по 2500 лв. на човек, който реши да се премести в района, или по 5000 лв. на семейство, като единственото ограничение е да живеят и работят в региона поне 10 години. Като идеята е била в района да бъдат привлечени поне 4000 млади заселници. Допълнително се облагородяват почти всички населени места, създават се нови заводи, дори в с. Граматиково и Ахтопол са разкрити поделения на института по роботика на БАН.
Първоначално програмата има огромен успех, като само в Малко Търново населението от 7159 души за няколко години стига 8723. Програмата обаче създава и напрежение сред кореняците, за които привилегии няма. И финално регионът продължава да се обезлюдява.
Опит за приемане на програма за привличане на българи от чужбина имаше и при правителството на Иван Костов, но дори не стигна до реализация.
Източник: 24chasa.bg
- State Agency for Bulgarians Abroad bestows Bulgarian Woman of the Year 2018 award
Choreographer Irinka Gocheva: To me horo dancing is like a drug. In our day we need to be together and to hold one another by the hand.
by Elena Karkalanova, BNR
Photo: bnr.bg There is one female saint who is always depicted on Christian Orthodox icons wearing traditional dress – Zlata of Muglen. She lived in the 18th century in a small Bulgarian village near Muglen, on the territory of the Ottoman Empire and she never renounced the Christian faith she was born into.
For the tenth year running, the State Agency for Bulgarians Abroad bestowed the Bulgarian Woman of the Year named after Saint Zlata of Muglen.
Five ladies living outside Bulgaria were nominated this year for their work aimed at preserving and popularizing the Bulgarian language, culture and traditions: Doris Hernández Dukova from Bogota, founder of the Bulgarian-Columbian organization Alianza, Irinka Gocheva who teaches Bulgarian folklore in Chicago, USA, Ludmila Georgieva – opera singer and member of the Club of Bulgarian Women and Families in Hamburg, Germany, Svetla Kyoseva – headmistress of the Bulgarian school in Budapest, the capital of Hungary and Snezhana Skoric, headmistress of the Bolhrad secondary school Georgi S. Rakovski in Ukraine. This year the Bulgarian Woman of the Year award went to Irinka Gocheva.
She is an incredibly magnetic woman. She says that when she hears the sound of bagpipes she cannot help but get up and dance. For more than 15 years Irinka Gocheva has been motivating Bulgarians aged 5 to 55 to dance for hours on end after the working week is over, passing her own enthusiasm for the magic of Bulgarian music on to her American friends. She is the founder and artistic leader of one of the biggest Bulgarian dance ensembles in North America – Horo – and of the children’s folklore ensemble – Hortze – with the Bulgarian school John Atanasoff in Chicago. She also creates and directs professional choreography for the dancers in all major events organized by the Bulgarian community in Chicago and the region but also in international festivals in USA and Canada. Not long ago she transferred her teaching skills as choreographer to Florida where she teaches folklore at the Bulgarian school in Sarasota. The Bulgarian Consul General in Chicago Ivan Anchev describes her as a leader of the Bulgarian community in Chicago and the Midwest.
“Folk dances and traditions are our identity, they are the visible and the invisible threads of the Bulgarian DNA that pull us together across all seas and all continents, and which intertwine in a special way with our faith:” These are the words with which Vice-President Iliana Yotova addressed this year’s holder of the Bulgarian Woman of the Year award. Irina Gocheva was overjoyed to accept the award, saying that after the initial confusion she had said to herself: Well done! Well done to the people from the Bulgarian community whose energy and zeal to perform on stage had motivated her to do miracles:
“This is an award I appreciate highly, an award I do not see as something personal, it is an award I share with all people around me – with my family, with the entire Bulgarian community, and I will continue, with the same enthusiasm and responsibility, to multiply the people who are fond of Bulgarian folklore, dance and customs, and will keep the Bulgarian tradition alive.”
Irinka Gocheva founded the horo ensemble 16 years ago together with her husband and five other enthusiasts, and now the ensemble has 70 permanent members. “Rhythm and dance form one whole and when we are dancing the horo we feel the energy passing through out hands. It is a very special feeling for people who yearn to dance the horo,” says Irinka Gocheva. “To me horo dancing is like a drug. It is something that once kept us going, and now we need to be together and to hold one another by the hand. And to remember where we come from and what our roots are.”
When they enter the rehearsal room the dancers from the ensemble feel they are returning to their country.
“It is a feeling beyond description. I have always carried in my soul nostalgia for all things Bulgarian. It is when I enter the rehearsal room that I feel truly free – forgetting everything around us and devoting ourselves fully to what we are doing. Bulgarian dance and music imbue me with the strength to continue my life as an emigrant. Because it is not easy to be living abroad. The whole ensemble – young and old – together, we have created a small Bulgaria there, and that is a wonderful thing.”
.
- Тимъти Снайдър за състоянието на Либералната демокрация днес
Интервю на Асен Генов с американския историк, преподавател и писател* за проблемите пред демокрациите днес
(Видеозаписът от разговора е в края на текста.)
– Проф. Снайдър, Благодаря Ви, че приехте моята покана, наистина съм Ви благодарен… Как сте?
– Много добре, благодаря!
– Украйна избра шоумен и комедиант за президент, само преди дни. Дали либералната демокрация се превръща днес в комедия, фарс, пародия на нещо, което тя трябва да бъде?…
– Мисля, че това е риск, който е вграден в демокрацията, особено ако се отнасяме към демокрацията към нещо за наше удоволствие, ако настроим ума си да мисли за демокрацията като форма на забавление, предназначен да ни забавлява, демокрацията ще се руши по този начин…
Но разбира се, демокрацията не е шоу за наше забавление, демокрацията е начин на изпълнение на политиката, а политиката трябва да е отделно нещо от забавленията…
Но да, мисля, че трендът е в посоката, за която говорите и мисля, че в голяма степен има общо с Интернет. Което ни помага да объркаме политиката с развлекателното. Интернет ни учи, че целият свят е шоу, свършващо както на нас ни харесва, а това не е най-добрата форма на политическо образование…– Споменахте, че е нещо като тенденция. Ще ви перифразирам по този начин… Как бихте коментирали глобалната тенденция в света на протестен вот, клоуни, данъчни укриватели, популисти са избирани на високи нива в обществата по света… Как ще коментирате това безотговорно и безразсъдно гласуване?
– Това е хубав въпрос, защото от една страна е много лесно просто да кажем “хората правят глупости…”
Много е лесно да кажем и “да, това са лоши лидери…” И хората говорят непрекъснато как качеството на лидерството не е много високо… Но, както предполагате, би трябвало да има нещо по-дълбоко
и аз бих предложил три неща:
Първото е глобализацията само по себе си, при която е много лесно за хората да си представят, че има нещо отвъд държавните им граници, което е отговорно за случващото се…
Много е лесно за политиците, които наричате популисти, да твърдят, че това “нещо” всъщност е група хора… А не някакъв проблем.
Това не е конкуренция, а специфичен вид преместване…
Втората тенденция е свързана с изчезването на бъдещето или с изчезването на социалния напредък поне на запад.
В страни като Русия или САЩ, или в този смисъл, Великобритания, където неравенството при богатството и приходите расте, хората имат затруднения да мислят за бъдещето си, а когато не можеш да мислиш за бъдещето си, демокрацията се пропуква… Защото демокрацията предполага, че изборите, които правим сега, ще променят нещата в бъдеще.
Щом спреш да се интересуваш от бъдещето, щом спреш да гласуваш прагматично, тогава ще си изкушен да гласуваш за такива персонажи. За хора, които оправдават нещата както са, вместо за хора, които могат да ги променят.
Третата причина защо се движим в тази посока е това, че прекарваме толкова много време онлайн. А прекарвайки времето си онлайн ние свикваме да се забавляваме. Очакваме всичко да е удовлетворяващо през няколко секунди, през няколко минути…
А това е преимущество за хора с определени умения…
Защото… Доналд Тръмп не е държавник, не е дори бизнесмен. Но той е забавен, артист. Той има определени умения. И мисля, че интернет ни подготвя за този тип умения.– Да се върнем към началото на Вашия отговор — Великобритания. Как бихте коментирали… Имаме добри примери за референдуми в Швейцария и резултатът във Великобритания — референдумът за Брекзит… Какъв е Вашият коментар за това? Този вид директна демокрация достатъчно добра ли е или хората трябва да са по-зрели, за да я използват като инструмент за избор и да вземат политически решения, касаещи страните им?
– Има два начина да говорим за Брекзит. Първият е фо̀рмата на референдума, другият е резултатът…
Няма да говоря за резултата, освен ако не ме попитате отново.
Ще говоря само за фо̀рмата.
В Швейцария и това е вярно и за някои райони и в САЩ също така, референдумът е нормална част от политиката, хората знаят какво са референдумите. Референдумите са за специфични политически въпроси, където да или не имат специфични политически последствия.
Има правила за референдумите. Как се организират, как се финансират, какъв формат има пропагандата.
Във Великобритания през 2016 нищо от това не се случи.
Великобритания беше парламентарна демокрация с много малко опит в референдумите. Референдумът принципно премина без правила. В резултат, всяка публичност и пропаганда беше разрешена. Това означава, че хората лъжеха. Безобразно. Освен това, чуждестранни играчи можеха да финансират най-вече едната страна на кампанията. Освен това, нямаше разбиране и усилия да се промени как референдумът протичаше в интернет.
В резултат, Туитър ботовете имаха огромен ефект върху дебатите без някой да забележи това. Британците отидоха до урните след дебат, мащабно организиран от руските Туитър ботове. Но те дори не подозираха, че случаят е такъв.
И още един проблем — референдумът не е обвързващ.
Това е фентъзи… Как се чувствате… Какво мислите за теоретичната възможност… Не само, че не беше обвързващ, той не беше за нищо… Защото Брекзит, както беше предложен в референдума, не беше политическа реалност. Нямаше намек какво означава напускането.
Мисля, че референдумите са добри ако са интегрална част от политическата система, при която хората знаят правилата. Но този вид референдуми с една възможност са изключително разрушителни за върховенството на закона…
По тази причина между другото диктаторите обичат референдумите, затова радикалите обичат референдумите, ако имате референдум, появил се от никъде, това което те правят е, че създават изключителен момент в демокрацията, при който всичко започва да се клати и руши и става непредвидимо…– Преди да попитам за чуждестранните играчи, провокирахте ме, ще ви попитам: Как ще коментирате резултата от референдума във Великобритания?
– Искам да кажа, че както при много от гласувалите за Тръмп в САЩ, както и при протестните гласувания в Европа и другаде, със сигурност мога да разбера някои от чувствата, които хората имаха, дори и някои от интересите, които хората се опитваха да изразят, гласувайки срещу Европейския съюз.
Мога да разбера хората, които вярват, че бъдещето им е отнето. Мога да разбера и хората, които мислят, че глобализацията не им помага, защото много често това е така.
Смятам обаче, че изваждането на Великобритания от ЕС ще влоши същите тези неща. Изваждането на Великобритания от ЕС ще доведе до ситуация, при която Англия, защото това ще е Англия, ще бъде много по-уязвима за същия натиск, който е притеснителен за хората, гласуващи протестно.
Като историк, концептуално, мисля, че големият проблем с Брекзит и дебата за Европа като цяло е, че всички приемат, че има европейски национални държави, а тези национални държави могат да влизат и излизат от Европейския съюз… Но не това показва историята. Историята посочва, че националните държави имат по-скоро проблемно съществуване. Голямата история на Европа е история на империите. И европейските държави се развиват или като част от империи, или като част от интеграционен проект.
Всички в Европа приемат за даденост, че може просто да издърпаш държава от ЕС подобно на парченце от пъзел и някак си това ще има смисъл… Но няма да е смислено всъщност.
Това ще е голяма грешка…– В една от Вашите книги, преведена на български, говорите за политиката на вечността… Политиците на вечността често препращат към САЩ като към империя… Съединените щати империя ли са? В смисъла на Вашата книга…
– Приемам, че имате предвид политици на вечността извън САЩ, нали?..
– О, да!.. Постепенно ще стигнем до Русия и Путин, но първо този въпрос…
– Мисля, че САЩ, подобно на Великобритания, Франция, Русия, Германия, е страна, която се измества от империя, към демокрация с върховенство на правото, но няма нищо предопределено или необходимо за това изместване.
Не мисля, че САЩ е империя в същия смисъл, че контролира света по същия начин, по който Британия контролираше Индия. Това е злоупотреба с термина.
Но мисля, че САЩ имат имперски характеристики.
Например, фактът, че все още нямаме равни изборни права за афроамериканците, все още имаме нещо като второкласни граждани…
Все още търпим загуби от завладяване на американските територии заради много неравностойното положение на местните американци в страната…
В този смисъл мисля, че САЩ все още имат империалистически характеристики. Аз не виждам проблеми да разглеждам историята на САЩ като част от същата история на европейската колонизация.
Това е основната черта на съвременната история да речем, от
XVI до XX век… САЩ са част от историята. Аз не харесвам американската изключителност и идеята, че можем да започнем отново, че сме най-високо или, че сме нещо уникално, което ни позволява да сме невежи за останалия свят…
Ние сме част от основния ход на историята.
Това обаче, което не мисля е, че сме империя в смисъла, че имаме тотален контрол над всичко.
Зависи от това, кого питате.
Като историк не виждам проблем да гледам на историята на Америка като империалистическа. Ако обаче описвате определен руски политик на вечността, който си въобразява, че американците са виновни за цялото зло на света, определено аз няма да се съглася с това.– Чуждестранните играчи и европейските политици на вечността… Кремъл, официалната политика на Москва, на Руската федерация, г-н Путин вероятно са най-ярките илюстрации на думите Ви. Как бихте коментирали Европа между Орбан, т.нар. орбанизъм, путинизма, дори Полша ако искате… Какво е цялостното ви наблюдение на днешна Европа между всичко това?
– Първо, Русия е много по-важна от всичко останало.
Интересно е, че западноевропейските и американски критици се фокусират върху Полша и Унгария, разбира се, случващото се в Унгария и Полша е важно, но ако някой се притеснява за упадъка на демокрацията, принципа на правото или фактуалността, Русия е 100 пъти по важна, много по-важна страна…
За разлика от Унгария и Полша тя много по-успешно и съзнателно изнася своите вътрешни политически методи по света…
За разлика от Полша и Унгария Русия се счита и фактически в дигиталната ера е велика сила. И като велика сила изнасят начин на мислене за света.
Някакъв вид хиперскептицизъм или цинизъм към фактуалността, което направи гражданските общества, принципа на правото и демокрацията по-трудни в Британия, САЩ и ЕС.
Първият ми пункт би бил, че това не са еднакви случаи. Полша, Унгария и Русия не са еднакви случаи.
Русия е много, много, много по-важна.
Много по-важна е и защото Русия е достигнала до крайност. Русия е почти идеалният вид Дигитална олигархия. Място, където хората, които притежават всички пари, също имат цялата власт и контролират най-важните медии… Тъй като Русия наистина е такава, това ни помага е да видим накъде се насочват тези тенденции по света.
Вторият ми коментар е за Полша и Унгария.
Един от проблемите с Полша и Унгария е, че когато се опитвате да се присъедините към ЕС, вие се държите добре. И след като влезете в ЕС, има механизми да поддържате това.
От гледна точка на самите Полша и Унгария е, че някои политици гледат на ЕС само като на източник на пари. За разлика от нещо, за което трябва да допринасяме. И това ни връща към националните държави…
Мит е в Полша и Унгария, както е мит навсякъде другаде, че може да имате национална държава, която ще цъфти и процъфтява, без да е свързана с някакъв по-голям субект…
Мисля, че истинският въпрос за поляците и унгарците е как позитивно да допринесат за Европа, вместо да я държат отговорна за всичките си проблеми…
Третият ми коментар е за Европейския съюз.
ЕС нямаше врагове.
ЕС е свикнал да казва “ние сме готините, които вярват в пазара, но също и в социалната държава… вярваме в социалните права, но и в човешките. Правим само добри неща, невинни сме, знаем, че войната е лоша… Всички ни харесват!..”
Но това разбира се не е вярно.
Официалната външна политика на Руската федерация е да разруши Европейския съюз и те казват горе-долу това открито почти през цялото време…
Разбира се има и сили, обикновено олигархични в САЩ, които биха искали ЕС да бъде разрушен. И причина за това е, че ЕС представлява определен вид бъдеще. Възможно бъдеще. При което олигархията е по-трудна и медиите са по-честни и т.н.
Имам предвид, че ЕС трябва да отчете, че е под атака. За да може разумно да реагира при създалата се ситуация.– Още нещо за Либералната демокрация… Дали се е променила и ако да, как, от времето на следвоенния консенсус в Европа след Втората световна война, до днес, когато ясно виждаме, че има някакъв проблем… И ако се е променила — как?
– Първо, силно бих се противопоставил на всеки мит за това, как е имало времена, при които демокрацията е била лесна и без спорове. Демокрацията винаги е била трудна. Въпросът за демокрацията е труден.
Ако искате лесни политики, отивайте в авторитаризма. Ако искате лесни неща, оставете всичко, нека олигарсите направят всичко…
Демокрацията е трудна и винаги е била трудна.
Гърците, които все още уважаваме, Платон и Аристотел, мислеха, че демокрацията е прекалено сложна и имаха сериозни аргументи защо е така, защо не можем да се справим…
Трудно е, винаги е било трудно.
Идеята, че има следвоенно съгласие, след Втората световна война, да… Със сигурност, защото… Европейският империализъм току-що беше водил и загубил война в Европа, в резултат на което десетки милиони цивилни и военни бяха убити… Парламентарната демокрация беше останала, ако някой нарича това консенсус, добре…
Бих казал, че това което наистина се случи е, че през 50-те, 60-те, 70-те и 80-те в Европа беше изградена нова система, която се основаваше не само на демокрацията, но и върху търговията в големи мащаби. И тази система беше демократична също и в смисъл, че европейските държави, които изграждаха ЕС, губеха недемократичните си части. Имам предвид Индокитай, или Алжир, или Испанска Сахара… С други думи, ЕС ставаше демократичен, отказвайки се да бъде империален.
Това, което мисля, че се случва е, че този дълъг процес е достигнал края си.
Истинският въпрос е дали можем да имаме демокрация, която не е някаква остатъчна категория, след като светът на империите се провали и империите не са възможни… Можем ли да имаме демокрация… Защото европейската история е “имаше война, разбрахме, че е лоша, сега имаме демокрация…” Това не е достатъчно добър аргумент.
Аргументът за демокрацията трябва да е нещо от рода “ние, като европейски демокрации, можем да се справим с реалните проблеми на XXI в., по-добре от машините, по-добре от авторитаризма, по-добре от олигарсите…”
Мисля, че кризата на демокрацията днес е, че хората не могат да се аргументират така…– ОК… Все пак, още малко в тази посока… Ако искам да атакувам някого, бих търсил неговите слабости… Ако говорим за дихотомията, за т.нар. битка между двете политики, на вечността и на неизбежността, какви са слабите точни на либералната демокрация, атакувани от политиците на вечността? Какви са слабостите днес?
– Много накратко:
Какво имам предвид под Политика на неизбежното? Това е идеята, че либералната демокрация няма алтернатива. Някакъв механизъм по света, не Вие, не аз, не нашите съграждани, някакъв механизъм като пазара или като Европа, който автоматично ще донесе демокрация…
Слабостта на Политиката на неизбежното е, че бяга от отговорност.
Защото ако нещо друго — пазарът или Европа са отговорни за нашата демокрация, това означава, че аз и Вие не трябва да се опитваме да управляваме, а демокрацията разбира се означава гражданите да управляват.
Друга слабост е Политиката на неизбежното премахва етиката. Премахва обществената етика.
Защото ако вярваме детерминистично, че Либералната демокрация е единствената алтернатива, че нещо друго я донася, тогава няма да се аргументираме за добротата ѝ.
Това отваря вратата пред авторитаризмите, които вадят етични аргументи, може да не са добри, но са етични за това, кои сме ние и кои са добродетелите ни…
И още една слабост на политиката на Неизбежното е, че е сляпа.
Ако наистина мислите, че няма алтернативи, тя може да ви удари по главата и Вие няма да я забележите…
Което всъщност се случи през 2010. Хората твърдяха, че няма алтернативи, въпреки че алтернативите влязоха в домовете им, взеха по едно дърво и ги удариха по главите…
Това направи Русия.
Русия е алтернатива. Но европейците и американците настойчиво отхвърляха това… Дори когато Русия навлезе в обществата им и започна да се представя за алтернатива…
Това са слабостите:
— губите чувство за отговорност;
— губите чувство за обществената етика;
— губите усещането си за случващото се…
Губите способност да виждате, особено в международната политика.
Има и технологическа слабост: част от детерминизма на Политиката на неизбежното е усещането, особено в САЩ, че технологиите ни правят умни и свободни. Това просто не е вярно. Интернет ни прави глупави и уязвими… Това е сериозен въпрос… Откакто тези платформи са реалност, демокрациите се рушат…
И IQ между другото също пада…
Интернет ни прави глупави и уязвими. Технически погледнато, това се е превърнало в инструмент, който не само Русия, но и много други играчи могат да употребят. Политиците на неизбежното са уязвими на това. Защото те все още са в този технологичен свят, благодетелен и автоматично просвещаващ…– Чувал съм Ви и съм чел да твърдите, че Политиката на вечността се основава на разбирането, че миналото е нещо добро, да, но в посткомунистическите страни, аз съм от такава, има мнозинство, или поне достатъчно хора, които вярват и които всъщност знаят, че миналото изобщо не е било хубаво, че всъщност е било изпълнено с насилие, кръв и терор… Как тази идея на Политиката на вечността, че миналото е било нещо хубаво, към което препращаме през времевите цикли, пасва в мисловната рамка на посткомунистическата личност или народ?
– Това е чудесен въпрос…
Мисля, че отговорът е, че Политиката на вечността е мит за това, как нещата са били добри за нас, вероятно не за всички, но за нас… И ако е имало проблем, проблемът има нещо общо с “тях”… Това, което Политиката на вечността прави е, че обръща историята не задължително в мит, че всичко е било хубаво винаги, а в мит, как регулярно и циклично другите идват и ни отнемат хубавите за нас неща…
В САЩ Политиците на вечността говорят за 30-те. но 30-те г. на XX век бяха ужасни. Тогава беше Голямата депресия. Никой не иска да се връща в 30-те. Нито в САЩ, нито в Европа.
Но начинът, по който те се аргументират е да се твърди “ама тогава нещата бяха под наш контрол и лошото бяха другите хора… евреите, имигрантите, черните…” Каквото и да е… “Тези хора дойдоха и ни отнеха всичко…” Днес мексиканците…– Постепенно се доближаваме до края… Част от либералните идеи е мултикултурализмът. Той провали ли се днес?
– Зависи какво имате предвид под мултикултурализъм…
Ако вземем предвид, че има хикс на брой култури с твърди граници помежду, че можем да се движим през живота, дефинирайки правилно тези граници, не мисля, че тази идея би проработила някога…
Културите съществуват взаимодействайки помежду си.
Демокрациите и правовите общества просперират ако поне предлагат най-малко лошия начин различните идеи да живеят и комуникират помежду си… Не знам какво имате предвид под мултикултурализъм, но предполагам това.
Ако мултикултурализъм означава още един начин да спрем историята, казвайки тази група е такава завинаги, а онази такава завинаги, това няма да стане. Това исторически просто не е вярно.
Мисля, че демокрациите функционират ако позволяват на хората да се разбират по най-малко лошия начин различните гледни точки…
Може би имате предвид нещо по-специфично?
– Не. отговорихте на въпроса. Благодаря! Последният. Правителствата, които се основават на Политиката на вечността, вярвам, че това са Ваши думи, те имат два вида врагове: Вътрешни и външни врагове… Не е ли така, че външните врагове, например за Русия, са всъщност наши обществени и политически слабости, които те използват, за да усилят своята Политика на вечността?
– Номерът с Политиката на вечността и това важи за другите видове авторитаризъм, например за Сталин, е, че избират врагове, които не са им врагове. Избираш си врагове, които можеш да управляваш.
Европейският съюз смислен враг на Руската федерация?
Не. Не и в традиционния геополитически смисъл…– По-скоро конкурент?…
-Да… Това е различен начин да си в политиката… САЩ врагове ли са на Русия? По традиционния геополитически начин? Заплаха ли е за Русия?.. Те просто са там. Различен начин на съществуване…
Истинският проблем за Русия в реалния свят, както мислим за геополитиката, не е нито ЕС, нито Америка, а е Китай… И това, което руската Политика на вечността прави е, че забравя за това напълно! Руската Политика на вечността избира Запада, защото е лесно да го представи, според някакъв традиционен руски поглед върху нещата, лесно е да се представи Запада като културна заплаха, като декаденти и т.н.
Това, което Политиката на вечността прави е, че си избира лесни врагове, Но фактически игнорира реалните проблеми.
Попитахте за слабостите на Политиката на неизбежното, но слабостта на Политиката на вечността е, че фокусирайки се върху местни заплахи Ви отклонява от истинските заплахи… И това е валидно навсякъде…
Русия сега се е съсредоточила върху невероятната заплаха на европейската хомосексуалност, което не е заплаха изобщо, но това, което е истинска заплаха за Русия, за съществуването на Русия като суверенна държава, е Азия. Това е истинският проблем за Русия. Те се правят, че не го виждат…– Вярвам, че Вие го казвате, че Интернет създава поколение, враждебно за демокрацията… Нека приключим с това. Така ли е?
– Не мисля, че съм казал враждебно… Но това, което мисля, че сме направили, предпочитам да поема отговорност за моето поколение, вместо да коментирам децата днес…
Мисля, че сгрешихме, твърдейки, че историята е достигнала до своя край.
Сгрешихме, че отгледахме младо поколение в атмосфера, в която историята е без значение… Това затруднява хората да поемат отговорност и да видят себе си като актьори от миналото и бъдещето, когато отхвърлиш историята за тях… Мисля, че Интернет прави доста по-трудно функционирането на хората в демокрацията, защото Интернет ти отнема достъпа… Създава свят на приятели и врагове, за разлика от света, в който може да научиш нещо от хората, които са малко по-различни от теб.
Този вид постоянно учене, където търканията не са нито прекалено малки, нито прекалено големи. Това е демокрацията и това създава демокрацията…
Притеснително е, че толкова малко млади хора гласуват… Притеснително е, че подкрепата за демокрацията, според изследванията, спада с намаляване на възрастта…
Но аз предпочитам да поема отговорност на ниво родители и дядовци… И да разсъждавам за институциите, които все още можем да подобрим…
Много Ви благодаря! Ниската изборна активност на изборите това е съвсем отделна тема, за която нямаме време днес…– Благодаря Ви, професор Снайдър, за разговора с мен, желая Ви късмет и успех!
– Много Ви благодаря!
.
* Тимъти Дейвид Снайдър (на английски: Timothy David Snyder) е роден е на 18 август 1969 година в Охайо. Завършва Университета „Браун“, а през 1997 година защитава докторат в Оксфордския университет. Преподава в Йейлския университет, Лондонското училище по икономика и Европейския колеж в Брюге. Работи главно в областта на най-новата история на Централна Европа и на Холокоста.
Източник: линк
Линк за подкрепа: https://www.patreon.com/posts/prof-timothy-on-26370260
Видеозапис:
.
- Александър Барон: Снимам със сърцето си
Фолклорните кадри са сияние на душата,
убеден е етнофотографът от БесарабияИнтервю на Альона Нейкова
с Александър БаронСнимка: Юлиана Барон Александър Барон е роден в бесарабското село Весьолая Долина (известно и с българското му име Клешница), разположено в Тарутински район, Одеска област, Украйна. По образование е учител – преподавател по физика и информатика. Но след тежкото време на 90-те години на ХХ век не работи по специалността си. Твърди, че не съжалява за нищо. Въпреки че е спортна натура – от малък тренира в неговото родно село при братовчед му Виталий Барон и става шампион в международни състезания по бойни изкуства (джиуджицу и карате), след години става по-известен с неговите впечатляващи етнографски кадри. В Бесарабия почти всеки, кой желае да се увековечи с народна носия, иска да бъде сниман именно от Барон. Името му се превърна в нарицателно за качествена фотография, в която има душа и сърце.
– Как се случи, че не просто станахте фотограф, Александър, а с кадрите, които правите, представяте красотата на Бесарабия и на хората, живеещи по тези земи?
– Запалих се по фотографията преди няколко години. И много бързо разбрах какво най-много ми харесва да снимам: моменти, пресъздаващи българската култура, която вече над 200 години се пази от хората на територията на днешна Украйна. Всичко може би започна от моето идване в България, на един фолклорен събор, където се запознах с родолюбиви хора, донесох оттам много снимки. Когато ги публикувах, се усетих, че искам да покажа какво правим ние, бесарабските българи, как живеем, работим, забавляваме се…
– Всички тези, а и много други подобни моменти събрахте във фотоизложба, представяща героите на филма „Място на силата“ на украинската режисьорка с български произход Татяна Станева.
– Така е. Радвам се, че хората имаха възможност да видят тези снимки в София. С Татяна се запознахме благодарение на Фейсбук, тя сподели своята идея, но аз в началото изобщо не можех да разбера каква е ролята на фотографа в този филм. Най-главен аргумент за мен и най-голям стимул бе възможността да се върна в селото – не е важно в моето родно или в някое друго. Преди това в Чушмелий ходих няколко пъти и там вече ме знаеха. Започнахме да снимаме. Бяхме малък екип: Таня, двамата оператори – Ян Лелюк и Димитър Богач, и аз – фотограф. Всеки от нас отговаряше за доста неща, не само за своето направление. И така стана, че един на друг си помагахме. В началото беше договорено просто да снимам бекстейджа на филма, как го правят. Първите дни избирах 10 най-хубави снимки, пускахме ги във Фейсбук, хората пишеха коментари, а на нас ни беше важно да разберем – правим ли, каквото трябва, как се приема… Реакцията на нашите приятели в социалните мрежи ни запалваше все повече. Продължавах да снимам, станаха хиляди кадри, прибирах се вкъщи, избирах, пак правихме публикации. И когато видяхме какви фотографии имаме, то не можеше да не излезе такава идея – да направим изложба, защото има снимки, дето сами говорят.
– Имате ли си любим кадър?
– Те са няколко. Режисьорката направи изключение и се разбрахме да включа в моята фолклорна изложба „Българското в нас“, която представих, още преди да е готов филмът, и две фотографии от „Място на силата“. Става дума за снимка на самата Таня в народна носия и на един от първите черно-бели кадри на сюжета. Но най-много се докосват до сърцето лицата на баба Варка и баба Мария – техните очи, бръчките им можеш да гледаш хиляди пъти и всеки път да откриваш в тях по нещо, което не си видял преди.
– Вас самия какво Ви впечатли по време на снимките на филма? Просълзихте ли се поне веднъж и тогава?
– Правех го по няколко пъти на ден… Не може да е по друг начин. Защото това не са професионални актьори, а са реални хора, които преживяват всичко, имали са много тежка съдба. Техните истории са истински. Не знам какъв трябва да бъдеш, че да не поревеш искрено.
– Кое докосна най-много Вашето сърце?
– Всяка една от историите на тези хора. И баба Варка с разказа за нейния тъкачен стан, колко време не се е разделяла с него и с всичко, което е правила със своите ръце дълги години. И баба Мария с истории за гладомора в Бесарабия през 1946-1947 г. … И дядо Герги, който беше репресиран и изпратен в Сибир, неговите трогателни разкази за живота му… За нас, за целия екип на филма, нещо ново се откри и много се впечатлихме от видяното и чутото.
– Какво направихте след края на снимките?
– Филмът ми даде стимул да изследвам своята история, да търся моите корени, да се интересувам от някакви архивни документи. Обаче не ми стига времето да го направя. По бащина линия родът ни е от Арцизски район, село Делени (Дивитлии), по майчина – от Болградски район, село Голица. Но още не мога да намеря връзката точно от кое място в България са се преселили нашите хора и с каква фамилия. Защото моята не е типично българска. Няма да спра да изучавам онова, което ми е важно.
– Наричат Ви най-известния етнофотограф в Бесарабия. Как приемате такива определения?
– За първи път, когато чух нещо подобно, казах: „Не, точно това не е за мен!“. Защото аз даже отричах като ми казваха, че съм професионален фотограф. Когато започнах да снимам, ходех по селата, по съборите, по фестивалите на собствени разноски, сам си осигурявах всичко. За мен най-впечатляващото беше, когато видях как децата пускат в различни социални мрежи свои фотографии в стари автентични носии. И когато направих своята първа фолклорна изложба в Украйна, тя беше именно в село Чушмелий, хората я видяха и започнаха да идват при мен и да казват: „Искам моята дъщеря да има такава снимка.“ Отговарях им: „Няма никакъв проблем, от Вас – носията и дъщерята, плюс желание да се снима, а после аз ще направя всичко, каквото мога.“ Така станаха много интересни фотографии. Беше изненада и за мен самия.
– Познавате се с българския етнофотограф Асен Великов, нали?
– О, той е главен виновник за много от нещата, които ми се случиха. Преди да се запозная с него, цяла година гледах негови снимки и бях впечатлен и вдъхновен, но не можах да разбера как ги прави. След това, когато се срещнахме, бяхме два дена на събора „Магията на Рила планина“, по покана от Ивайло Шопски, много си говорихме и видях как Асен снима, как хваща някакви кадри, които той нарича „откраднати мигове“. Разбрах на колко високо ниво може да се правят. Като се прибрах в Украйна, проумях окончателно, че етнофотографията е моето нещо. Фолклор снимам за душата, със сърцето си.
– Дъщеря Ви Юлиана е сред моделите на Асен Великов и нейна снимка стана водеща на неговата изложба м.г. в България. Завидяхте ли му благородно, че е успял да направи най-хубавия кадър с Вашето дете?
– Бяхме тогава заедно, това беше при нас, в Бесарабия. Аз снимах същото, може би на 30 сантиметра отстрани. Но всеки един от нас прави своите кадри и те, разбира се, имат разлика. Несъмнено, за мен това беше голяма гордост като баща, когато фотография на дъщеря ми стана акцент в изложбата на Асен в София. Искахме да дойдем, но не се получи, не видяхме тази експозиция. Най-впечатляващото обаче беше, когато ми изпрати снимка с огромен плакат на този кадър с Юлиана, окачен на сградата на Царския дворец.
Снимка на Асен Великов: Александър със съпругата си Натали и дъщерята Юлиана, която вече крачи по стъпките на татко си и учи в България. – Има ли ваша фотография, свързана с фолклора в Бесарабия, с която никога, за никакви пари не бихте искали да се разделите?
– Изобщо, нито една снимка не продадох. Всички фотографии са си мои. Винаги. Аз съм авторът и това е моята гордост. За мен най-главната мисия на една снимка е тя да иде в света, да запали макар и едно сърце още, или две… И това ме прави щастлив човек.
– От старогръцки „фотография“ означава „техника за рисуване със светлина“. Какво бихте добавили към това определение, имайки предвид, че снимате фолклора, бесарабските българи?
– Фолклорната снимка – това е светлина от слънцето, сияние на душата, блясъкът на очите… Като са пременени в носии, хората, а те не са професионални модели, изглеждат различно. С модерни дрехи и грим, като че ли се крият под някаква маска. А автентичното народно облекло ги прави истински, дава им искреност. Имам доста моменти, когато някои ме поздравяват, а аз не ги познавам. Оказва се, че съм ги снимал някога, но тогава не са били с дънки, а с красиви ризи с шевици, със сукмани, с гайтани…
– Какво Ви вдъхновява да правите толкова впечатляващи снимки?
– Може би обратната връзка с моите модели. Пак ще повторя: когато виждам, че си слагат фотографии, на които са облечени в народни носии, в своите профили в социалните мрежи, това ме вдъхновява. Знам, че и техните приятелки гледат тези кадри, харесват ги, пишат коментари. Питам ги някой път: „Какво казват?“. Оказва се, че и те искат да имат такива снимки, да са с фолклорна дреха, да изглеждат по този начин.
– Има ли и други неочаквани моменти, които са своеобразен отзвук от Вашите фотографии?
– Бях много изненадан миналата година, лятото, когато двама млади, хлапета по бесарабски, идват да се запознаят с мен. И казват: „Много ни харесват снимките Ви.“ Споделям своя опит с всеки, който прояви любопитство и желание, един вид са ми последователи. Не знам какъв ми е интересът да крия нещо, защото това, което правя, не е чист бизнес. Генералната идея във фолклорната снимка е да запалва сърцата на хората.
– Има ли случка в работата Ви, която винаги ще помните?
– Най-ярките ми впечатления досега са от работата по филма „Място на силата“. Беше незабравимо преживяване и страхотен опит в подобна насока.
– Какво за Вас е фолклорната фотография – хоби или мисия?
– Снимките, които правя, запечатват днешния ден, който потомците ни ще имат възможност да видят в бъдеще. Защото утре вече много от нещата няма да ги има, всичко постепенно, малко по малко, си заминава, не можем да го опазим изцяло, понякога късно се сещаме колко е ценно.
– Ако попаднете в ситуация, когато някой се нуждае от помощ, какво ще направите: ще снимате трагедията или ще подадете ръка?
– Когато бях малък, дядо ми все казваше: „Саше, винаги бъди човек.“ Това е най-първото – човечността. Снимането, фотографията – когато имаш желание и възможност. Не е нещо повече.
Източник: в. „Дума“
––––––––––––––––
Б.Р.: Най-много фотографии от Александър Барон може да откриете в албумите му във в Instagram @baron.photo и на неговата Фейсбук страница – насладете се на ярките им багри ТУК.
- Велислава Дърева представя в София книга за атентата в „Св. Неделя”
„Атентатът’ 1925. Денят, в който се отвориха портите Адови” – това е заглавието на новата книга на известната журналистка. Премиерата ще е на 8 април, понеделник, от 18.00 ч., в книжарница „Гринуич”.
Издателство „Синева” пуска новата книга на журналистката Велислава Дърева „Атентатът’ 1925. Денят, в който се отвориха портите Адови”. В нея авторката прави историческа и публицистична дисекция на белязалия дълбоко политическия и обществен живот в България, и отекващ и до днес атентат в църквата „Света Неделя”, извършен на 16 април 1925 г.
Премиерата на книгата ще е на 8 април, понеделник, от 18.00 ч., в софийската книжарница „Гринуич” на бул. „Витоша” 37.
„Атентатът`1925” е синопсис на историческото време. Времето, в което България преживява три войни, три национални катастрофи, три въстания, един държавен преврат, един неспирен, държавно овластен терор; терор, който ще провокира един атентат; атентат, който ще остане като най-кървавия терористичен акт в историята на века и после – цялото зло на света след атентата, неописуемата варварска жестокост, методичното унищожение на българската левица.
Времето, в което се ражда българският фашизъм, а българското летоброене става нечленоразделно, и годините се сливат, и 1923-а прелива своята кървава чаша в 1924-а, после в 1925-а… И след всяка вълна на смърт и погром следва нова, още по-зловеща.
Книгата нарушава и десния, и левия разказ, превърнати в канон, и търси отговори на следните въпроси: какво предизвиква атентата, кой има интерес от него, кои са съучастниците (вътрешни и външни), кои са чуждите държави и тайни служби, свързани с атентата и защо, каква е действителната позиция на БКП, кои са обичайните заподозрени и кои – истинските виновници, било ли е възможно атентатът да бъде предотвратен. Отговорите се съдържат в над 20 000 страници документи, изследвания, мемоари, преки свидетелства.
„Атентатът`1925” е уникално съчетание на исторически документи (много от тях – напълно непознати), изследователски талант, изненадващи разкрития, наситено драматургично действие, динамичен сюжет, неочаквани ракурси към портретите на конкретни личности изавладяваща публицистика. Книгата е принос в изследванията на тези събития и в същото време – интригуващ разказ дори за най-неизкушения от историята читател.
„Атентатът`1925” е тревожно предупреждение към днешния ден, в който се възраждат, властват и пропагандират неонацизъм, ксенофобия, тероризъм, насилие, жестокост, драстично погазване на човешките права.
Велислава Дърева е едно от най-ярките пера на България, публицист, политически анализатор, драматург и кинодокументалист, с над 2 500 публикации, 15 филма и 3 книги, носител на многобройни национални и международни награди.
Източник: СБЖ
- Бай Ганьо Йорданов
Откъс от книгата на Божидар Чеков „ТРЕТИЯТ СВЕТИЛНИК” („Дунав прес“, 2002) – за началото на политическата кариера на АЛЕКСАНДЪР ЙОРДАНОВ
Александър Йорданов. Снимка: Youcomments.com Беше някъде в началото на лятото през 1990 година. Почти всеки ден ми звъняха от София. През пролуката на тоталитарната система все повече хора се заглеждаха към нас, българите от Запада, които не бяха „с посолството“. Една вечер ми се обади „дясната ръка“ на господин Кюркчиев – Стефан Савов.
– Утре заминава за Париж един наш „голям“ демократ. Канен е от американските републиканци на конгрес в Калифорния. Много ви моля да го посрещнете и упътите.
В уречения час се наредих между посрещачите на летище „Орли“. Веднага разпознах „големия“ демократ: нисък, дебел, с брадичка „а ла Ленин“.
– Сашо се казвам, Сашо Йорданов, представи се непринудено запъхтелият се и потен председател на една от най-новоизникналите политически формации, миниатюрната Радикалдемократическа партия.
До него висок рус младеж също ми подаде ръка, без да каже нищо. Седнал до мен в колата, Йорданов се въртеше като пумпал и ме обсипваше с въпроси къде ще ходим, какво ще правим, как да намерим хотела му, да не се загубим някъде…
Не можех да си представя просто вземане от южната аерогара „Орли“ на такъв знатен антикомунист и стоварването му на северната „Роаси“, откъдето излиташе самолетът за Америка. Подготвил бях, както му се полага, малка програма.
Първо се отбихме вкъщи. Гостите стояха дълго по средата на салона и си шушукаха нещо. После Йорданов бръкна във вътрешния джоб на сакото си и ми подаде едно шишенце с ракия, на което половината съдържание липсваше. Благодарих му и прибрах шишенцето в бара на салона. Оттам извадих бутилка „Шивас“. Над главата ми висеше двуметрово огледало. Когато се изправях, зърнах изкривеното от разочарование лице на Йорданов. Той вероятно беше помислил, че съм си прибрал пиенето и толкоз. Когато видя, че пълня чашите с уиски, маститият депутат се отпусна усмихнат.
– Животът ни мина! Нищо не видяхме, нищо! – изпъшка той, като се оглеждаше.
Опитах се да го попитам за бъдещите промени, за новите закони, връщането на земята, за частната собственост.
Йорданов продължаваше да пъшка за живота, който си бил минал, и да се оглежда настоятелно. Когато чашите се изпразниха, поведох гостите из града. Минахме покрай Айфеловата кула, парижката „Света Богородица“ и спряхме в един ресторант до Елисейските полета.
– Какво се яде тука? – попита ме той, а русото момче продължаваше да мълчи.
Избрах за всички ни лангуста. За пиене поръчах бяло вино.
– Какво е това и как се яде? – попита Йорданов.
– Много лесно – казах. – Това са големи океански раци. Ядат се само опашката и щипките.
Депутатът остана във възторг от ястието, най-вече поради чесновия сос, с който беше полято.
По едно време извади пачка вестници и ми ги подаде. По това време той беше главният редактор на вестник „Век 21“.
– Русото момче с теб може би е журналист? – попитах аз.
– Не бе, той ми е бодигард – отвърна Йорданов, без да се притеснява от факта, че хранех неговия телохранител с лангуста, в името на бъдещата победа на демокрацията.
Късно през нощта ги закарах до хотела, който се намираше на повече от 50 километра от Париж. Валеше като из ведро. Капнал от умора, с голяма мъка намерих хотела.
Йорданов ме задърпа:
– Ела да им кажеш, че всичко е платено от американците – размахваше той билетите пред носа на служителката на рецепцията.
– Ние много добре го знаем – отвърна спокойно жената. – Какъв ви е проблемът?
На връщане от Калифорния Йорданов ми се обади:
– Много важни неща имам да ти казвам. Идвай да се видим!
Българският депутат сияеше от невероятния успех на американското си пътешествие.
– Гледай какво става тука – похвали се той и ми показа една снимка, на която позираше в компанията на пенсиониралия се вече Роналд Рейгън. – Освен с него се запознах с един арабски принц, братовчед на най-големия собственик на петролни извори в Близкия изток. Уредих снабдяването на България с петрол от Персийския залив. Спираме доставките от Русия!
Слушах го с едно ухо и търсех място за паркиране, понеже гостите искаха да пазаруват.
– А бе ти изглеждаш успял човек – изведнъж се обърна пряко към мен депутатът. – Защо тогава караш „Опел“, а не „Мерцедес“?
– Трудно ще ми е да ти обясня това, Сашо. От моя страна искам да те попитам ти, като председател на Радикалдемократическа партия, защо ходиш на конгреса на републиканците, а не на демократите?
– Ами защото те ни платиха билетите – отговори Йорданов без грам притеснение.
На сбогуване видният политик за сетен път ми предложи услугите си за всичко, от което бих имал нужда в България.
– Само ела и ще видиш кой е Александър Йорданов!
– Това, което ме интересува, е да бъда публикуван – споделих аз.
– Нямаш проблем, пращай материалите на Самуел Леви във „Век 21“, всичко ще излезе!
Самуел Леви се държа с уважение към мен. Пратих му 45 неща. Излязоха две.
Тогава започна гладната стачка на 39-те срещу Конституцията. С нескрита гордост научих, че моите познати Стефан Савов и Александър Йорданов са между стачкуващите.
Закон, който делеше българите на граждани от чужбина и на граждани от България, който държеше сметка за месторождението и местоживеенето, беше антидемократичен и отслабваше българското общество, защото се противопоставяше на обединението му.
Стегнах си куфара, купих билет за самолет и полетях към София, за да подкрепя стачкуващите.За Самуел Леви взех една електронно-сметачна машина, а за Александър Йорданов сложих в рамка 40 на 60 см цветна репродукция на Хартата за правата на човека от 1789 година, основа на всички съвременни демократични конституции.
Намерих лесно редакцията на „Век 21“ на гърба на хотел „Рила“. Атмосферата нямаше нищо общо с моята представа за революционна треска.
Журналистките се караха за глупости и никой не ми обърна внимание, въпреки че мъкнех от Франция за тях най-важния документ за демокрацията.
Намерих Леви, който притеснен ми посочи бюрото на главния редактор. Аз подпрях тържествено документа до стената и тръгнах към парламента. От палатка на палатка открих бързо Александър Йорданов.
– К’во прайш тука? Бегай във Варна, там съм ти запазил места в „Ривиерата“ по 50 долара леглото! Само казваш, че аз те пращам, и готово.
Говорейки, той се повдигаше на пръсти, за да види нещо през рамото ми.
Явно моето присъствие не представляваше особен интерес за „неговата борба“.
Йорданов ме избута леко и тръгна зад мен:
– Айде чао, тая е американска журналистка – каза той, намигайки към една жена с фотоапарат и касетофон.
След това, след като си пое дълбоко въздух, Йорданов се изпъчи артистично пред нея и интервюто започна.
Бавно се отдалечих от площада „Александър Невски“. Качих се в редакцията на вестник „Век 21“. Журналистките продължаваха да се разправят за глупости.
Влязох в кабинета на главния редактор, взех си рамката с Хартата за правата на човека и си я върнах във Франция.
P.S. През ноември 1992 година Александър Йорданов е избран за председател на Народното събране. Един месец след това събитие Андрей Луканов е освободен от ареста и впоследствие оневинен. Съвпадението със сигурност е случайно.
Източник: Youcomments.com
- Важно съобщение на Българското генерално консулство в Ниш
Сградата на Генералното консулство на Р. България в Ниш. Снимка: ГЛАС ПРЕС Поради постъпили сигнали за констатирани злоупотреби и разпространяване на невярна информация, уведомяваме лицата, които желаят да встъпят в процедура по придобиване, установяване, освобождаване или възстановяване на българско гражданство, както и да подадат чрез Генералното консулство на Република България в Ниш документи за получаване на удостоверение за български произход до Държавната агенция за българите в чужбина, а и относно всички други видове консулски услуги, че за целта не е необходимо да използват “услугите” на трети лица срещу заплащане, тъй като информация за всичко, което им е необходимо, могат да получат напълно безплатно, както на място в ГК – Ниш, така и на посочените телефони и електронен адрес, където могат да отправят запитванията си.
Записвания за провеждане на интервю при подаване на документи по дадена процедура относно българско гражданство се извършват само и единствено лично от кандидатите след представяне на всички необходими документи, всеки работен ден от 09:00 до 12:00 ч. местно време на място в Генералното консулство на Република България в Ниш. Всички такси по услугите са регламентирани в Тарифа # 1, Тарифа # 3 и Тарифа # 4 от Закона за държавните такси.
Източник: Генерално консулство на Р. България в Ниш/ ГЛАС ПРЕС
.
- Радев прави стратегически съвет, оглавява го шефът на кабинета му
Два месеца след като обяви намерението си държавният глава Румен Радев създаде т.нар. Стратегически съвет при президента, председател на който ще бъде началника на кабинета му Иво Христов. Съветът е консултативен орган, работещ на обществени начала при президента на Република България, и има за цел изготвянето на документи със стратегическо значение, позиции, становища, анализи и др., се посочва в съобщението oт Президенството.
Иво Христов е журналист и преводач на множество романи на Ромен Гари, Маргьорит Дюрас, Андре Жид, Филип Джиан, Тонино Бенакиста (още за Иво Христов четете тук). В съобщението се посочва, че неговото кредо е „Успехът е на острието на шпагата“ – цитат на Шарл де Гол.
Зам.-председател на съвета е Невин Фети, която е съветник на президента по правни въпроси. Тя е хоноруван преподавател по дисциплината „Гражданско право – обща част“ в Юридическия факултет на Софийския университет „Св. Климент Охридски“. В прессъобщението се посочва, че нейното кредо е „Законът, който живее вътре в нас, се нарича съвест“ – цитат на Кант.
Членове на съвета са социологът и майстор на спорта по хокей на лед Александър Маринов, икономистът Атанас Пеканов, дипломатът Владимир Шейтанов, театроведът Гергана Пирозова, електроинженерът Еленко Божков, който беше председател на енергийния регулатор по времето на кабинета „Орешарски“, лекарят Жасмина Мирчева, социологът Живко Георгиев, политологът Калоян Методиев, дипломатът Петър Воденски и икономистът Румен Гълъбинов.
Кой кой е в Стратегическия съвет:
Иво Христов е роден на 8 октомври 1970 г. в Истанбул. Завършва средното си образование в „Athénée Royale“ в Брюксел през 1988 г., а висшето си юридическо образование в Софийски университет „Св. Климент Охридски“. Преводач на множество романи на Ромен Гари, Маргьорит Дюрас, Андре Жид, Филип Джиан, Тонино Бенакиста. Работил е като журналист в RFI-България, НТВ, БНТ и сп. „Europe Magazine“, издавано в Париж (2000-2001 г.). Автор на политическата биография на Франсоа Митеран, издадена на български език през 2000 г. Автор на блога leroisalomon.blog.bg Публикувал е в списание „L’Europeo“, вестник „Сега“ и списание „Тема“, кореспондент на сайта Courrier des Balkans за България. Създател на сдружение „Солидарна България“. Редактор и коментатор в списанието за политически анализи „A-specto“ (2014-2016). Публикувал е статии посветени на киното, литературата и фотографията. Автор на две фотографски изложби. Владее френски, английски, руски и испански език. Назначен е за началник на кабинета на държавния глава с указ на президента №45 от 23 януари 2017 г. Кредо: „Успехът е на острието на шпагата.“ (Шарл де Гол)
Невин Фети е родена на 2 април 1977 г. в гр. Варна, където завършва езикова гимназия с изучаване на френски език. През 2001 г. придобива магистърска степен по право от Софийския университет „Св. Климент Охридски“, от 2005 г. има магистърска степен по защита на националната сигурност от Академията на Министерството на вътрешните работи. Защитава дисертационен труд и придобива образователно-научна степен „доктор“ по въпросите на сключването и изпълнението на договори с достъп до класифицирана информация.
През 2002 г. е съдебен кандидат в Софийския градски съд. Била е адвокат в Софийската адвокатска колегия /2002-2003/, работила е в Държавната комисия по сигурност на информацията /2003-2004/, заемала е последователно длъжностите асистент, старши асистент и главен асистент в Академията на Министерството на вътрешните работи /2004-2012/. В периода 2007-2011 е секретар на Президента на Република България по юридически въпроси. Хоноруван преподавател по дисциплината „Гражданско право – обща част“ в Юридическия факултет на Софийския университет „Св. Климент Охридски“. Дългогодишен преподавател в Националния институт на правосъдието по въпросите на защитата на класифицираната информация. Автор е на множество статии.
Владее турски, френски, руски и английски език. Кредо: „Законът, който живее вътре в нас, се нарича съвест.“ (Кант)Александър Маринов е роден на 12 май 1957 г. в София. През 1982 г. завършва социология в Софийския университет „Св. Климент Охридски“. През 1987 г. защитава дисертационен труд за ролевите конфликти на личностно равнище и придобива образователна и научна степен доктор по научна специалност „Социология“. Започва трудовата си дейност през 1983 г. в Софийския университет „Св. Климент Охридски“. От 1991 до 1997 г. е народен представител в 36-то и 37-то Народно събрание. От 2005 г. е доцент, а от 2016 г. – професор в катедра „Публична администрация“ на Философския факултет на Софийския университет „Св. Климент Охридски“, от 2009 г. – доцент, от 2017 г. – професор в катедра „Политически науки“ на Пловдивския университет „П. Хилендарски“. От 2008 до 2014 г. е член на Постоянната комисия по социални и правни науки и национална сигурност към Агенцията за акредитация. Автор на четири авторски монографии, 4 колективни монографии и над 70 студии и статии. Член на редакционни съвети на четири научни периодични издания. Научен ръководител на шест успешно защитили докторанти и над 70 дипломанти. От 2002 г. и досега развива активна журналистическа и публицистична дейност в електронни и печатни медии. Владее руски, английски и френски език. Майстор на спорта по хокей на лед, състезател на хокейните клубове на „Левски“ (1972-1978 г.), и „Академик“ (1979-1983 г.) и на националния отбор на България (1976-1980 г.). Кредо: „Красивите думи не са истински, истинските думи не са красиви.“ (Конфуций)
Атанас Пеканов е икономист в Австрийския институт за икономически изследвания (WIFO), във Виена, Австрия, и лектор във Виенския университет по икономика и бизнес (WU Wien). Преди това е работил в Европейската Централна Банка във Франкфурт, Германия. Завършил е бакалавърска степен по икономика във Виенския университет по икономика и бизнес и магистратура по икономическа политика в University College London. В момента докторант по икономика във Виенския университет по икономика и бизнес (WU Wien) с фокус върху темите парична и фискална политика. Член е на Съвета за икономическо и социално развитие към Президента на Република България. Два пъти избран за стипендиант на Българската Народна Банка (2015, 2019). През 2018 също избран за стипендиант на Австрийската икономическа асоциация. Член на Инициативата за млади изследователи на Института за Ново икономическо мислене (Institute for New Economic Thinking). Кредо: „Тестът за нашия прогрес не е в това дали прибавяме повече към богатството на тези, които имат много, а в това дали осигуряваме достатъчно за тези, които имат твърде малко.“ (Франклин Делано Рузвелт).
Владимир Шейтанов е дипломат от кариерата, специализирал в Харвардския институт по международно развитие, Вашингтонския институт по международно право, Световната търговска организация – Женева, работил с УНКТАД, ИКАО, Комитета за космоса на ООН; единствения чуждестранен адвокат пред Народния съд на полк. Муамар Кадафи, допуснат до защита на 5-те български медицински сестри в Либия по СПИН процеса в Либия през 2000-2002. Кредо: Територия на духа.
Гергана Пирозова е театровед и театрален критик. Двигател на каузите за съхраняването на българските театри и опазването на Борисовата градина. Кредо: Всяка унищожена културна институция е загубена битка за бъдещето на България!
Еленко Божков е роден на 3 юли 1953 г. в гр. Кюстендил. Завършва Техническия Университет в София със специалност Електроинженер – Автоматизация на енергийните системи“ през 1977 г.
В периода 1977-1980 г. работи като инженер наладчик в „Пусково Наладъчно Управление“ към ДСО „Монтажи“, а от 1981 до 1989 г. е научен сътрудник и ръководител на секция в НИТИ „Техенерго“
В периода 1990 – 1991 г. е народен представител в 7-ото ВНС и заместник председател на Комисията по енергетика. От 1993 до 1996 г. е член на Съвета на Директорите на НЕК, а в периода 1995 – 1997 г. е Главен секретар на Министерство на енергетиката. В периода 2002 – 2003 г. е Изпълнителен Директор на Енергопроект, а от 2003 до 2006 г. е ръководител на проект „Рехабилитация на блокове 1-4 в ТЕЦ Марица- Изток 3“ към „Енергоремонт – Гълъбово“.
Член е на Надзорния Съвет на „Енел – Марица Изток 3“ за периода 2006 – 2010 г.
От 2001 – 2013 г. и от 2015 г.– досега е управител на „Пирин Ват“ ООД. В периода 2013 – 2014 е член на ДКЕВР. Женен и има син и дъщеря и внуци. Кредо: С енергия, идеи и опит за Родината!Жасмина Мирчева е лекар, доктор на науките на БАН, гост – изследовател и преподавател във Франция и Германия. Два пъти директор на Агенцията за лекарства, извършила съществени реформи за преструктуриране на фармацевтичния сектор у нас. Има 7-годишен опит като Директор за Източна Европа към Европейското представителство на производителите на безрецептурни лекарства в Брюксел. Работила е за Световна банка като експерт по лекарствена политика. Била е съветник към българския Икономически и социален съвет. Номинирана е 3 пъти за шеф на кабинета в здравното и социално министерства. Носител е на диплом за европейски политики от Националното училище по администрация на Франция. Владее свободно френски, немски, английски и руски езици. Кредо: „Да правя добро навсякъде, по всяко време и на всеки, на когото мога, докато мога…“ (по Джон Уесли)
Живко Георгиев е роден на 25 февруари 1955 г. Магистър по социология, преподавател в бакалавърски и магистърски програми на специалностите „Социология“ и „Политология“ в СУ „Климент Охридски“ в направленията „Методология на емпиричните социологически изследвания“, „Маркетингови изследвания“, „Политически и социален маркетинг“. От 1992 г. до 2001 г. е изследователски директор на ББСС Галъп Интернешънъл, а от 2001 г. собственик и управител на Джи Кънсалтинг – компания, специализирана в изследователска и консултантска дейност.
С богат професионален опит в ръководството и реализизацията на изследователски проекти за множество компании, Световната банка, UNDP, USAID, министерства, държавни агенции, общини, неправителствени организации, политически партии. През различни периоди е бил председател или член на управителния съвет на неправителствени организации като Фондация „Развитие на гражданското общество“, Институт за социална интеграция, Граждански институт, Институт „Иван Хаджийски“ и др. Кредо: „Песимизъм на разума, оптимизъм на волята.“ (Антонио Грамши).Калоян Методиев е роден на 24 април 1976 година в София. Завършва 133 СОУ „Ал. Пушкин“ с хуманитарен профил и руски език (1994). През 2001 се дипломира като магистър по политически науки със специализация „Външна политика и национална сигурност“ в СУ „Св. Климент Охридски“. Доктор по политически науки от СУ (2011). Преподавал е различни политически дисциплини в СУ „Св. Климент Охридски“ и ЮЗУ „Неофит Рилски“. Негови научни публикации са издавани на английски, сръбски, хърватски и албански език. Автор е на две монографии – „Поколения и възраст в политиката. Българският преход“ и „Западните Балкани и България (политика, дипломация, сигурност)“. От 2015 година е политолог и главен анализатор на Института за стратегии и анализи (ИСА). Владее английски, руски, сръбски и хърватски език. Кредо: „Действам!“
Петър Воденски е роден в София на 15 януари 1951 година. Завършил е Английската гимназия в София (1970), а след военната си служба (1970-1972) завършва МГИМО (1977).
Работил в МВнР (1978-2015), във всички кариерни дипломатически рангове от аташе до посланик, бил е началник на политическия кабинет на министъра при Станислав Даскалов (1993-1994) и при Соломон Паси (2004-2005), както и директор на различни дирекции в Министерството. Извънреден и пълномощен посланик на Република България в Република Кипър (2005-2009), в Република Молдова (1995-2001), в Република Турция (1991-92), Генерален консул на Република България в Истанбул (1990). Удостоен със златен почетен знак на Министерството на външните работи (2005 и 2013) и златен почетен знак „За вярна служба под знамената“ (2001) на Министерството на отбраната.
Автор на книгата „А иначе дипломацията е сериозен занаят“ (2013). Владее английски, турски, руски и френски. Женен, с три деца. Кредо: Дипломацията – дори да е в някои случаи недотам добра – е за предпочитане пред „добрата война“.Румен Гълъбинов е роден през 1966 г. в град Бургас. Завършва УНСС като магистър по Икономика. Има следдипломни квалификации от Университета на Джорджтаун, Вашингтон, САЩ (Банков рисков мениджмънт), Университет Сeйнт Джон, Колеж по застрахователен и рисков мениджмънт, Ню Йорк, Университета Екситър, Великобритания (Банки и финанси). Специализирал е банков и застрахователен мениджмънт в Германия и Англия. Председател на Агенцията за застрахователен надзор, след което е зам.-председател на Комисията по финансов надзор. Работил е в управителните съвети на международни финансови компании от Холандия, Австрия и САЩ.
Автор е на три книги и поредица от статии в националната и международна преса в областта на банките, застраховането и финансите. Владее английски език и руски език. Кредо: Демографията в България е основен фактор за икономиката.Източник: Дневник
- Български традиции: Тодоровден
Съботният ден от първата седмица на Великия пост е в памет на св. великомъченик Теодор Тирон. През 2019-а година Тодоровден отбелязваме на 16 март. В събота (Тодоровден) се извършва Златоустова литургия. Тодоровден се почита от всички българи. Той се пада една седмица след Сирни заговезни, винаги в събота. Празникът обединява култа към светите великомъченици Тодор Стратилат и Теодор Тирон и се свързва с края на зимата и с началото на пролетта. Почитането на св. Теодор е засвидетелствано още в ранните векове на Църквата, а освен през Великия пост, светецът се почита и на 17 февруари.
На снимката по долу : Теодор Тирон (ляво) и Теодор Стратилат (дясно) – стенопис, Рилски манастир
Петдесет години след смъртта на св. Теодор гонителят на християните император Юлиан Отстъпник (332 – 363) продължавал да желае възвръщането на езичеството. Знаейки че 40 дни преди Великден християните спазват строг пост, решил да се подиграе с тях и да ги застави да ядат идоложертвена храна. Император Юлиан наредил на градоначалника в Цариград да напръска тайно с кръв от идолски жертви всички постни храни на пазара и християните, като ядат, макар и без да знаят, да се осквернят и тъй да бъдат подиграни и обявени за езичници.
Градоначалникът сторил, каквото му било заповядано. Но за Божието око това не могло да бъде тайна. Бог, Който промишлява за своите раби и не желае да бъде смущавана тяхната вяра, направил да се открие нечестивият замисъл.Църковното предание разказва, че св. Теодор Тирон се явил на Цариградския Архиепископ Евдоксий, известил му наредбата на Юлиан Отстъпник и му заръчал да съобщи това на верните – да предупреди християните през тази седмица да не вземат никаква храна от пазара. На запитването на Архиепископа: какво да ядат през тия дни, св. Теодор отговорил: да си приготвят коливо – жито, то да им бъде храната. Архиеп. Евдоксий запитал: кой е този, с когото говори, и св. Теодор му известил името си. Предупредени за наредбата, християните не взимали никакви храни от пазара. Юлиан разбрал, че лукавият замисъл е разкрит, останал посрамен и пуснал неосквернена стока на пазара.
Оттогава за благодарност на Първата събота от Великия пост Църквата възпоменава паметта на св. великомъченик Теодор Тирон. За спомен на случилото се се вари жито, което се благославя в по време на богослужението в храма.Тодоровден се нарича още Тодорова събота, Конски великден, Тудорица . Празнува се главно за здраве на конете. В тази връзка са и основните
обредни действия в обичайно-празничния комплекс. Преди изгрева на слънцето жените приготвят обредни хлябове с форма на конче или подкова и украсени с орехови ядки, скилидки чеснов лук и сол. Всяка домакиня раздава от тези хлябове, като едновременно подскача, бяга, имитира движението и цвиленето на конете. Стремежът на всяка жена е да не остава последна. От обредните хлябове се слага и в храната на конете. За тяхно здраве се раздава и варена царевица. На празника се изпълняват и обреди, свързани с младите невести, които са в първата година от сватбата си. В Западна България младата булка, облечена в невестинската си премяна, отива в петък вечер на църква. Придружава я свекървата, която носи тепсия с варена царевица и отгоре специален колак. Невестите остават навън, а свекървите влизат вътре, където свещеникът “отчита донесеното”. На връщане те и другите жени ритат невестите. Върнатата царевица разпръскват по градините, за да расте посятото. В някои райони се изпълнява и друга интересна обредна практика за здраве и плодовитост. Сутринта на празника младата булка приготвя малки хлебчета. Празнично облечена, тя обикаля домовете на близки и роднини, раздава от тях, а домакините є пожелават деца. Накрая отива при родителите си, където идват и зетят и свекървата и се слага обща трапеза. Рано на Тодоровден майките изкъпват децата си, за да не ги боли глава, да не се разболяват.
Преди кушията жените си мият косите с вода, в която поставят слама от яслите на конете. Водата от миенето хвърлят на улицата след конете, за да са дълги и здрави косите им като конска грива. В Родопската област е известен обичаят бекане. След църковната служба домакинята дава на всеки от семейството да хапне по няколко зърна от натопен в топла вода предишния ден грах. От него хвърля към тавана по една шепа за всички и за добитъка. Момите нижат броеници от накиснат във вода грах или нахут, украсяват ги с копринени конци и ги дават на избраниците си, а те им връщат подаръци. Според народното вярване свети Тодор забива гореща главня в земята за да я затопли, съблича деветте си кожуха и отива да моли дядо Господ да прати лятото при хората. Народът смята светеца за покровител на конете и го представя като конник, яздещ бял кон. Най-интересният момент от Тодоровден е Кушията. Едновременно с това той е и демон, превъплатен мъртвец, който обикаля земята в компанията на талъсъми, върколаци, вампири и караконджоли, и “гази” замръкналите на открито хора. На Тодоровден се правят много наричания и гадания за здраве и плодородие. На този празник момите си устройват състезание по хвърляне на чехли. Вярва се, че която хвърли най-дале, ще се омъжи най-скоро. В чест на коня навсякъде из страната хората празнуват Тодоровден и устройват кушии – надбягвания с коне. Има и един любопитен факт, свързан с конете – през средновековието, когато в Европа върлувала чумата, нито един коняр не се разболял от нея.
Гостува се на именниците: Тодор, Тодорка, Теодор, Теодора, Божидар, Богдана, Найден,Теди, Тотьо, Тотка, Дора, Доротея. Името Тодор означава “Божи дар”.
Обредна трапеза: пита с мая, леща, чорба от гъби, картофи, варена царевица. Обредния хляб е с формата на подкова, украсен с орехови ядки или варена царевица. Намазва се с мед и се раздава на близките.
И накрая, една рецепта за празника. Хайвер от грис 1 ч.ч. грис се разтваря с 1 ч. ч. вода. 3 ч.ч. вода се заваряват, добавя се 1 ч. л. сол и се слага разтворения грис. Вари се като нишесте. След поизстине се добавя една глава настърган на ситно лук, малко лимонов сок, 1 опаковка майонеза. Сместа се разбива с миксер или дървена лъжица. Поднася се като салата, гарнирана с маслини.
- За 30 години от България са изнесени $70 млрд.
Иван Лазов, БНР – Благоевград
Изследването на финансовия анализатор Кольо Парамов доказва много сериозни нарушения в областта на финансите след 10-ти ноември 1989 г.
Изследването доказва, че проверката веднага след свалянето на Тодор Живков от власт, страната ни е имала задължения към Лондонския клуб над 10 милиарда долара, към Парижкия клуб – над 1 милиард и задължения на Външнотърговските дружества – също над 1 милиард.
Любопитна е подробността, че 705 души са имали достъп до средствата във Външнотърговските дружества. От тях само един човек е върнал на държавата 2 милиона лева. Останалите са присвоени.
За съжаление държавата няма как да потърси изнесените в офшорни средства пари, защото са изтекли сроковете, в които това е имало как да стане.
Причината за лошото състояние на нашата иконономика е и в това, че в годините след 10-ти ноември 1989 г. след приватизацията немалко предприятия съзнателно са „подарени“ на некадърни ръководители, които са фалирали производствата, продали са машините в чужбина и сега част от тях все още работят и продават продукция, която купуват българските потребители.
Разговора на Иван Лазов с финансовия анализатор Кольо Парамов можете да чуете в звуковия файл в сайта на БНР.
.
- На Сирни Заговезни искаме и даваме прошка
Българската православна църква почита днес 10 март църковния празник Неделя Сиропустна, наричан от народа Сирни Заговезни. Тя призовава вярващите да пречистят душите си, да изпълнят с мир и любов сърцата си, за да посрещнат Възкръсналия Христос. На този ден всеки иска и дава прошка за волни или неволни обиди, недобри помисли и намерения спрямо своите близки и познати.
Сирни Заговезни (Поклади) или Прощална неделя е празник на всеобщото опрощение. Той е винаги седем седмици преди Великден и една седмица след Месни Заговезни, и поставя началото на най-продължителния пост през годината.
Трапезата е подредена с подчертано обреден характер, с млечни и яйчени ястия – слага се баница, питка, млин със сирене, варени яйца, бяла халва с ядки и др.
Сирни Заговезни е познат и с паленето на огньове (сиреници) вечерта в неделя. Всемогъща е силата на огъня и чрез него хората вярват, че изгарят злите духове. За здраве и късмет се прескача огъня. Някъде въртят и факли от слама. Смята се, че така се прогонват бълхите.
След като изгорят огньовете (сиреници) се ходи на гости у кумове и при родителите. На Сирни Заговезни по-малките искат прошка от по-големите. По-млади от по-стари, деца от родители, младоженци от кумове – целуват ръка и изричат: „Прощавай, мамо, тате…“ и още „простено – прости!”, т. е. „аз ти прощавам и ти ми прости”. В Библията е казано, че който не прости прегрешенията на ближния си, и Бог няма да му прости безбройните прегрешения, с които всеки ден го прогневяваме.
С този ден е свързано и народното вярване, че слънцето се обръща към лято и времето се затопля. Тогава излизат всички буболечки, змии, гущери от дупките си. Особено място сред обичаите на празника заема обредното им гонене. Предпазващо значение имат всички действия в този обред – палят огън, прескачат го, удрят по железни предмети и наричат: „Бягайте, зъми и гущери, на 40 разкрача“.
Много популярен е и обичаят хвърляне на стрели. Всеки ерген изстрелва с простичък, направен от самия него, лък запалена стрела в двора на момата, която си е харесал. Обикновено това продължава до късна доба на Заговезни.
Прието е да се извършва и обичаят хамкане: на червен конец се завързва и се спуска от тавана парче бяла халва или варено яйце. Най-възрастният мъж завърта конеца в кръг и всеки член от семейството, главно децата, се опитва да хване халвата или яйцето с уста. Който успее, ще бъде жив и здрав през цялата година.
Рече Господ: Както искате да постъпват с вас човеците, тъй и вие постъпвайте с тях. И ако обичате ония, които вас обичат, каква вам награда? Защото и грешниците обичат ония, които тях обичат. И ако правите добро на ония, които и вам правят добро, каква вам награда? Защото и грешниците правят същото. И ако давате заем на ония, от които се надявате да го получите назад, каква вам награда? Защото и грешниците дават заем на грешници, за да получат същото. Но вие обичайте враговете си, и правете добро, и назаем давайте, без да очаквате нещо; и ще ви бъде наградата голяма, и ще бъдете синове на Всевишния; защото Той е благ и към неблагодарните, и към злите. И тъй, бъдете милосърдни, както и вашият Отец е милосърден.
Стиховна стихира за следващия ден (понеделника от Първа седмица на Великия пост)
Да постим с пост приятен, на Господа благоугоден.
Истинският пост е отдалечаване от злото, задържане на езика, успокояване на гнева,
отлъчване от похотта, празнодумството, лъжата и клетвопрестъплението.
Лишаването от всичко това е пост истински и благоприятен.Простено да ви е и простете!
- В час по българска история във Виена
Децата тук са будни и любопитни и не се притесняват да задават въпроси – казва Нанси Маринова, практикантка в българското училище „Св. св. Кирил и Методий” във Виена
Материал на Melange Bulgaren
Нанси Маринова Нанси Маринова е практикантка в българското училище „Св. св. Кирил и Методий” във Виена и вече повече от месец влиза в часовете по история на учениците от пети, шести и седми клас. Има занимания и с единадесетокласниците. Макар и в началото много неща да й се струват необичайни, младата жена бързо свиква и изгражда контакт, както с новите си ученици, така и с учителския колектив.
Нанси е от онези млади хора, за които образованието е кауза, а познаването на историята – едно от най-важните средства за справяне с бъдещето. Завършила е специалност „История и археология” в Пловдивския университет, а първата й магистратура по археология е в Софийския университет. Втората й магистратура е плод на желанието й за усъвършенстване и отново я връща в Пловдив, този път изучавайки българската история в балканския и европейски контекст. Сътрудничеството на Пловдивския университет с българските училища зад граница и участието й в програмата „Еразъм +“ я довеждат за два месеца във Виена в класните стаи на българското училище „Св. св. Кирил и Методий”.
Първото, което Нанси забелязва е, че училището няма класическа сграда и класни стаи, а класовете, особено с по-големи ученици, са по-малки от тези, с които е свикнала в България. „Влязох в часа по история на шести клас и бях изненадана, че ме посрещнаха 3-4 деца. Започнах учебния процес със смесени чувства, но много бързо разбрах колко хубаво е да се работи с малко, но будни деца” – споделя първите си впечатления практикантката. „В България обичайно в клас има 20 деца, на които трябва в рамките на 40 минути да се предаде урок, да се обсъди проблем, да се поставят въпроси. Тук има възможност да се обърне внимание на всеки ученик, да се разберат личните му интереси и така да се насърчи да учи нови неща”.
За младата жена училището е средище на българщината, то е мястото, в което малчуганите получават първите знания за езика и историята си. Нанси е приятно изненадана от ентусиазма на децата и ангажираността на родителите. За разлика от България, тук малчуганите идват в българското училище след като са прекарали цял учебен ден в австрийското школо. „Трябва мотивация и много желание, за да се поддържа това темпо, но децата явно откриват нещо специално в атмосферата тук и затова, особено по-малките, идват с голямо желание”.
Нанси Маринова по време на презентация за Левски Нанси бързо свиква с малкия, но сплотен колектив на училището. Общува предимно с преподавателите по история Тодор Тодоров и Женислава Делчева, но се радва на вниманието и подкрепата от страна на всички учители и директорката Ирина Владикова. „Не мога да не изразя възхищението си от организацията в училището и всеотдайността на хората тук. Те отделят от личното си време, за да превърнат обикновените стаи в уютни помещения, в които децата да се чувстват комфортно”. Сравнявайки с опита си в България, Нанси намира целия учебен процес в българското училище във Виена за по-човешки и по-автентичен от този в България „Контактът между учител и ученик е много непосредствен и така преподавателите имат възможност да предадат и своите чувства и емоции по темата, а това е важен елемент от учебния процес”.
За самата Нанси часовете по история са изключително интересни и приятни, защото има насреща си активни и любопитни деца. „За разлика от България, тук децата задават много въпроси, проявяват жив интерес към урока и се стремят да научат колкото е възможно повече в час” – разказва тя. Имайки предвид факта, че част от учениците не са родени в България и растат изцяло в чужда езикова среда, те говорят добре на родния си език, разполагат с богат речников запас и могат да боравят с абстрактни понятия. Разбира се, не са редки и случаите, когато се налага да обяснява смисъла и значението на отделни думи, но те обикновено са по-архаични и трудни.
Едно от най-вълнуващите преживявания за Нанси е презентацията й за Васил Левски. Поводът е годишнината от обесването на Апостола, а на чиновете сядат ученици от 3-и и 4-и клас. Тя е подготвила своя разказ, представяйки различните хипотези за предателството, наблягайки на човешкия облик на Левски, разказвайки за лъвския му скок. Оказва се, че децата познават добре фактите, живо поставят въпроси и споделят мнения. „Впечатлена съм от интереса, който тукашните ученици имат към родната история” – казва младата практикантка, обобщавайки впечатленията си от всички класове. Ваканциите в България очевидно не са само за игра, но и за посещение на интересни исторически места. Често в междучасията или в клас някой разказват своя лична история и преживяване, и се получава ефектът „деца учат деца”, което според младата учителка е много ценен момент в образователния процес.
Нанси Маринова с ученици от трети и четвърти клас в българското училище „Св. св. Кирил и Методий“ Нанси добре разбира огромната роля на учителя при формирането на интереса и погледа на учениците към даден предмет и затова се стреми да ги мотивира да бъдат търсещи и критични. Времето във Виена и по-конкретно в българското училище „Св. св. Кирил и Методий” е ценно за нея не само като професионален опит, но и като емоционален контакт с деца, които растат в по-различна среда.
„Остават ми още няколко седмици тук и искрено се надявам, че в България ще успея да „заразя” и други колеги с ентусиазма и положителните емоции, които събрах тук. Работата с деца е нещо изключително зареждащо и вдъхновяващо, а да знаеш, че си разпалил интереса на някого към историята, например – това е нещо неописуемо. В България учителите сякаш малко са загубили своя ентусиазъм, но щом тук, на хиляда километра от родината, има деца, които с интерес учат за България, за нейния език и история… Значи може!”
.
- „Зелената книга“ с участието на Димитър Маринов спечели Оскар за най-добър филм
„Зелената книга“ спечели Оскар за най-добър филма на 91-вата церемония по раздаване на най-престижните награди в киното. В него в ролята на Олег играе българският актьор Димитър Маринов. Той ще остане в историята като първият български актьор, който се качи на сцената на „Оскар”-ите.
Mahershala Ali, Dimiter Marinov, Mike Hatton, Viggo Mortensen. Източник: imdПо-рано днес пред БЛИЦ той сподели: „България ще стъпи на Червения килим, за което аз съм много горд. Усещането е като вероятно усещането на Пепеляшка, когато й казват, че ще отиде на бала. Уникално е, просто се чувства моментът, в който всичко, за което си работил, всичко, което си мечтал, се признава. Това е признание за добре свършена работа”.
Източник: Getty Images/Guliver91-вите награди Оскар бяха раздадени на пищна церемония в „Долби Тиатър“ в Холивуд, като тази година най-значимата филмова вечер се проведе без водещ, за първи път от 30 години.
.
- Майкъл Арам създаде Ноев ковчег в памет на Арменския геноцид
ТОЙ ПРОДАВА РАБОТАТА СИ В НАД 600 ЛОКАЦИИ ПО ЦЕЛИЯ СВЯТ, ОТВАРЯ ПЪРВИЯ СИ БУТИК В МАНХАТЪН ПРЕЗ 2017 Г.
Из материал на в. „Парекордззагани Цайн“
Майкъл Арам е роден в Америка художник, който работи предимно с метал. Моделите му, вариращи от прибори за хранене до мебели, са изцяло ръчно изработени по вековни традиционни техники. Качеството на ръчно изработените произведения му позволява да намери своето място в сферите на финото и декоративно изкуство.
Роден през 1963 г. в щата Провидънс, Род Айлънд, САЩ, Майкъл Арам е най-известен в света и на арменската общност като творчески художник, който възприема една проста идея – работа с традиционните индийски техники за металообработване, в които той се влюбва още като младеж, превръщайки я в марка и начин на живот с ясен стил, който черпи също и от своите арменски корени.
Внукът на оцелелите от арменски геноцид от Арабгир и Харперт (днешен Елазиг в Турция), Майкъл Арам Волохожян е известен дизайнер. Израснал е в сплотено арменско семейство в Скарсдейл, Ню Йорк. След като завършва гимназия, където вече са очевидни творческите му и художествените умения, той получава диплома по история на изкуството от колежа „Бейтс“. Учи изобразителното изкуство във Флоренция, Италия. Връщайки се обратно в Ню Йорк, той посещава Нюйоркската лига за студенти по изкуства, преди да приеме работа, проектирайки книги и плакати в редакционния отдел на Музея на изкуствата „Метрополитън“. Стартира първата си колекция от метални изделия през 1989 г. след пътуване до Индия, където започва да работи с местни занаятчии. Арам проектира домашно обзавеждане, прибори за хранене и бижута, които отразяват естествения свят. Използва над 200 занаятчии в своята работилница в Делхи, Индия.В момента той продава работата си в над 600 локации по цял свят, а първия си бутиков магазин отваря в Манхатън през 2007 година.
Майкъл Арам е активен в арменската общност в Ню Йорк, където е член на Управителния съвет и поддръжник на фонда “Децата на Армения” (COAF), Центъра за творчески технологии TUMO на AGBU и други организации. В момента живее в Ню Йорк със своя партньор Арет Тикирян и двете им деца близнаци – Тадеус и Анабел.
През 2015 г. Майкъл Арам е избран от Източната епархия на Арменската църква на Америка да създаде скулптура в памет на 100-годишнината от Арменския геноцид. Той е открит на церемония на 6 октомври 2015 г. в арменската катедрала „Св. Вартан“ в Ню Йорк.
Майкъл Арам работи с историци, за да определи картата на арменските територии, преди народът да бъде изкоренен и изгонен: Полирана вертикална форма ни препраща към хачкарите, каменните кръстове, характерни за средновековното християнско арменско изкуство. С високата структура, изградена от полирана неръждаема стомана, художникът представя голяма пукнатина във формата на историческата карта. След това накланя картата настрани и извайва тъмни бронзови птици, които бягат през пролуката.
„Птиците представляват различните форми на миграция. Миграцията на арменците по целия свят, миграцията на душите, както и миграцията на духа. Някои от птиците мълчат, някои пищят, други са шокирани и изгубени – казва художникът. – Много арменци, които успяха да оцелеят, бяха отделени от семействата си. Това промени страната завинаги, а милиони загубиха живота си”.
НОЕВИЯТ КОВЧЕГ – ПОДАРЪК ЗА ПАПА ФРАНЦИСК
През 2016 г. арменското правителство кани Арам да създаде скулптура за папа Франциск от името на арменския народ. Арам избира да създаде Ноевия ковчег, заради значението му за народа на Армения.
„Лозата е символична като първото нещо, което Ной засади, когато слезе от планината Арарат в историческа Армения. В основата е планината Арарат, изработена от вулканичния камък туф, а гълъбът с маслинено клонче е първият знак за живот. Буквата “!”(е) на корпуса представлява Бог, тъй като звукът, който създава, е този на дишането, и това е думата за “е” на арменски език.“
Скулптурата е подарена на папа Франциск на 26 юни и е постоянно изложена във Ватикана. Като символ на ново начало, децата-бежанци от Сирия и Близкия изток са изсипвали вода и почва от родните си страни в Ковчега по време на церемонията.
„Представих Арарат и Ковчега в работата си, като универсален символ на живота и обновлението, разказвам история, която има дълбок смисъл в различни култури и световни религии – казва Арам. – Когато направих парчето, си мислех за децата, които папата щеше да срещне, и как по някакъв начин парчето ще бъде символ на тяхното спасение и живот в нова земя.”
.
Повече по темата – в бр. 224 на в. „Парекордззагани Цайн“.
Източник: Gantegh.agbubulgaria.org
.
- Изгубеното поколение – истина и надежда
Мария Генчева, Culturespace.bg
На 7 ноември 1918 г. германска делегация с пет коли прекосява фронтовата линия, минава през опустошените земи на Северна Франция, промъква се през оголените дървеса на Компиенската гора и стига до малко градче, където ги чака с надменно засукани мустаци маршал Фердинанд Фош… По време на тридневните преговори той се появява само два пъти – отначало, за да попита германците какви са исканията им, и накрая – за да подпише договора. Държавният секретар в правителството на принц Макс фон Баден, Матиас Ерцбергер, протака преговорите до максимално договорения предварително срок от 72 часа, но в края на краищата на 11 ноември сутринта полага подписа си и Компиенското примирие става факт.
Оръдията замлъкват; в необичайната тишина птички се опитват да запеят. Голямата война, една от най-тежките войни в човешката история, е приключила. Убити са повече от 15 милиона души. Танкове, картечници, бойна авиация, подводници, мини и газови атаки сеят смърт в апокалиптични мащаби. След прекрасната епоха в началото на XX век и след сребърния век на изкуството и литературата, цивилизованият свят стига дъното. И не се спря… Човешкият живот не струва нищо, цивилното население става заложник на смъртта…
А всичко започва с една грешка… На 28 юни 1914 г. Франц Фердинанд, наследник на Хабсбургския трон, заплаща с живота си за необмисления ход на Австрия да анексира Босна и Херцеговина през 1908 г. Дори начинът на неговото убийство не избягва изключителната смесица от трагизъм и абсурд, белязала разпадането на Австрия. Младият сръбски терорист не успява в първия си опит да убие Франц Фердинанд, като вместо него ранява шофьора на ерцхерцога. След като пристига в губернаторската резиденция и нахоква австрийските администратори за небрежността им, Франц Фердинанд, придружаван от съпругата си, тръгва да посети жертвата на атентата в болницата. Новият шофьор на кралската двойка завива в погрешна посока и, връщайки на заден ход, спира пред смаяния убиец, който през това време гаси разстроените си чувства с алкохол на маса на тротоара пред кафене. След като самото Провидение му изпраща наново жертвите, този път той не греши.
Изстрелът на сръбския терорист отекна в сърцето на Европа и го взриви. Намеси се Америка… Намеси се светът…
Много млади хора, на 18-19 години, в зората на своя живот тръгват по пътищата на войната, като мобилизирани или доброволци… с една романтична представа за битки и победи, за героизъм и приключения… Първите гърмежи, първите атаки, калните окопи, зловещите облаци смъртоносен газ… и мъртви, много мъртви. Довчерашни другари, с които си споделял за момичето си, с които си се шегувал, с които си делил цигарата… днес вече ги няма… И изведнъж светът се срива като в кошмарен сън без край. За тези юноши краят на войната не е начало. Те никога няма да бъдат същите. Илюзиите, представите им, вярата в моралните ценности на един нормален мирен свят… не, те вече не вярват в тях. Едно поколение, изгубило пътя си, безпощадно търси смисъл в един следвоенен свят, в един друг свят. И се чувства изгубено…
Гъртруд Стайн И някак естествено се случва, щото в парижкия двор на Гъртруд Стайн – представителка на американския модернизъм, шофьорът, поправяйки колата й, недоволен от небрежността на младия си помощник, да му каже: „Всички вие сте изгубено поколение“. Близкият й приятел Ърнест Хемингуей взема това изречение и го включва в епиграфа на знаменития си роман „И изгрява слънце“ („Фиеста“). „Изгубено поколение“ става термин, събирателен за всички тези разочаровани млади хора, които след войната не могат да намерят своето място в един чужд, непознат свят.
Ърнест Хемингуей Двадесетте години на миналия век група американски писатели емигрират в Европа, откриват сладостта на евтиния живот в следвоенния Париж, литературните кафенета, интелектуалните раздумки, говорят, пишат, пият… един „безкраен празник“ на сетивата и ума, на чувствата и на таланта… Така е в Европа между края на Първата световна война и Голямата депресия. Но защо са тук? Само заради скъпия долар? Не, тези млади американци, талантливи писатели, осъзнават, че домът и животът им не може да бъдат възстановени в „тези“ Съединени щати. Те трудно си представят едно невъзможно бъдеще в тази страна.
Бохемският начин на живот на интелектуалците се оказва много по-близък и по-приятен от живот в едно общество, лишено от вяра, със съмнителен морал. И се раждат техните романи, пълни с тревожни въпроси, труден делник, объркани човешки взаимоотношения – и с неистово желание за просто, обикновено щастие.
Скот Фицджерълд Ърнест Хемингуей, Скот Фицджерълд, Джон Дос Пасос, Томас Елиът, интелектуалката Гъртруд Стайн и нейният гостоприемен дом… това не е пълният списък… Но ми е любимият.
Истории на война. Истории в мир… Сцената на действието: от дълбоките коловози на военните пътища до уютните френски литературни салони, от арената на бикоборците в Памплона до тихите парижки кафенета… Чуват се стенанията на ранените войници, гръмкото „Оле“, оживените разговори, чукането на пишещата машина, синкопите на джаза… Страдаме с лейди Брет Ашли и нейната невъзможна любов с пострадалия от войната Джейк Барнс, насърчаваме Еймъри за битка за едно истинско бъдеще, изпълнено с нови възможности, съчувстваме на Фредерик Хенри и Катрин Барли, които търсят близост по време на война…
Томас Елиът И всичко е толкова истинско, защото, както казва Константин Симонов (казал го е за Хемингуей, но важи с пълна сила за всички писатели от „изгубеното поколение“): Не всички харесват еднакво онази степен на откровеност, с която Хемингуей описва отношенията между мъже и жени. Но трябва да отбележим, че тези отношения интересуват Хемингуей само тогава, когато зад тях има любов или когато с тях започва любовта. Онова, което не е дорасло дотам… Хемингуей споменава, но не описва… Хемингуей сам насочи жизнения си път така, че да премине през няколко войни, макар че е могъл и да не ги преживее; външните обстоятелства не само не са го принуждавали към това, но по-скоро са му пречили… Имало ли е смисъл? Той е смятал, че има — за да може да напише истината…
Джон Дос Такива са тези писатели – откровени до болка, експериментиращи със структурата на изреченията, диалозите и разказа, понякога пестеливи, понякога разточителни… но винаги истински.
Благодарни сме им за това, че без да сме участвали в жестоката действителност на войната, преживяваме с героите им катарзис, за да посрещнем този труден и сложен живот с надежда; за това, че вече не сме същите.
.
- Димитър Маринов: Най-страшното в момента в Америка е да си бял мъж, виновен си за всичко
Идеята за равенство се е превърнала в извращение
Елка Василева, Dnes.bg
Димитър Маринов. Източник: bTV Най-страшното в момента в Америка е да си бял мъж, защото си виновен за всичко. Това каза пред Дарик актьорът Димитър Маринов – участник в номинирания в пет категории за „Оскар“ филм „Зелената книга”.
По думите на актьора идеята за равенство в САЩ е прекрасна, но е криворазбрана и се е превърнала в извращение.
Според Маринов, който живее зад Океана от близо 30 години, в момента в САЩ се прави това, което Съветската революция е направила навремето – приравняване на цялото общество в посока надолу, вместо нагоре.
„Живеейки тук вече 29 години, аз такова чудо не съм виждал никога. Цялата тази адженда, която е за расизъм, за джендър култура, за т. нар. изравняване, което като идея и презумпция е прекрасно нещо, но е криворазбрано, усукано и за мен вече се превръща в извращение“, смята българинът, живеещ в САЩ.
„Разбирането за изравняване идва от факта, че човек, който е с 65 IQ, той би трябвало да има абсолютно всичките права, възможности и реалности с човек, който има 150 IQ. Един човек, който е черен, има същите права на бял, на жълт, на латино – това е прекрасно! Но проблемът е, че всеки един от тези хора, които искат да се уеднаквят, реално като образование, като интелект, като възможности, като талант, като способности не са еднакви. Ние всички сме много различни“, коментира Маринов.
„Това, което се прави в момента тук, е това, което Съветската революция навремето направи в Русия – едно абсолютно изравняване. Цялата мисъл и разум на една държава започват да се приравняват надолу, вместо да е обратното и отдолу да тръгва нагоре“, каза още той.
„В момента най-страшното в Америка е да си бял мъж – ти си виновен за всичко и останалото не е важно. Не може да се чувстваме дори хора вече. Всеки се е свил, всеки го е страх да каже дори една дума, дори да направи коментар, защото, познайте какво – ще си изгуби работата“, добави още актьорът.
Според Маринов това е „унищожаване на стойности и ценности, и вместо да отиваме в посока за обединяване, за разбиране, за подаване на ръка, за изслушване, за сближаване, ние правим точно обратното“.
Името на българския актьор стана световноизвестно заради майсторското му превъплъщение във филма „Зелената книга“, който има пет номинации за „Оскар“ и е с участието на Виго Мортенсен и Махершала Али.
.
- Шефкет Чападжиев дари $1 млн. на болницата в Мадан
Българският емигрант Шефкет Чападжиев дари 1 млн. долара на болницата в родния си град Мадан
Ива Оприкова, Vlastta.bg
По волята на 79-годишния дарител, който живее в Чикаго от 1964 година, средствата трябва да бъдат използвани само за ново медицинско оборудване в местната болница.
Миналото лято Чападжиев бил в родния си град и посетил болницата.
„Аз му казах, че повечето от оборудването е на повече от 50 години, точно когато той е заминавал за Америка. Брат му беше болен тогава и той трябваше да го придружи, каза д-р Стефан Хаджиев, управител на МБАЛ „Проф. д-р Константин Чилов“, цитиран от бТВ.
„Очаквах да ни помогне с втора употреба апаратура, а не с такава сума. Това е 1 млн. долара, близо 1, 5 млн. лева, което ще ни помогне страшно много и ще си закупим почти всичко необходимо за болницата, допълни д-р Хаджиев.
Изключително много се радваме, че е избрал нашата болница за дарението, което в момента е голям плюс, каза мед. сестра Стефка Стоянова, МБАЛ „Проф. д-р Константин Чилов“.
На новозакупената апаратура ще има стикери, че е дарена от Шефкет Чападжиев. Това не е първото дарение на родопчанина, който живее отвъд океана.
.