Авторски
- 100 свързани лица глътнаха 13 млрд. евро субсидии
75% от субсидиите при директните плащания през изминалия програмен период на практика са разпределени сред 1 процент от българските фермери. У нас има регистрирани близо 100 000 земеделски производители. Три четвърти от директните плащания обаче са отишли при 3700 физически лица, които обаче чрез различна форма на свързаност са разклонения на 100 стопански субекта. Концентрация на огромни ресурси като тази при евросубсидиите се получава от съчетанието на слаба, мързелива администрация и корумпирана политика. Това е посочено в експертен доклад, представен от доц. Огнян Боюклиев от Института за икономически изследвания при БАН. Той напомни, че става въпрос за 18 милиарда евро – половината от парите, които влизат в България по линия на европейските фондове и на ЕС. Според него в нито една друга страна, географски близка до нашата, не се наблюдавала подобна концентрация на финансови средства.
Експертът анализира и някои от схемите за раздробяване и преодоляването на т. нар. „таван на сумите“. През 2016-а таванът беше такъв, че не можаха да го преодолеят осем човека. Само осем – нещо им било отрязано и то е много малко, докато в Румъния, някъде около 30 процента от средствата са взети от големите, тоест не са им дадени и са разпределени за по-малките. При нас такова нещо няма. Най-скандално е, че когато нашият министър се среща с малки производители, одобрява тази мярка, а когато отива на среща с неговите колеги в ЕС, не я одобрява, възмущава се Боюклиев.
www.marica.bg
- Ето защо американците избраха Тръмп
Еврочикаго откри поредно убедително доказателство за руска намеса в последните президентски избори в САЩ в полза на Тръмп – вж. видео:
.
https://www.facebook.com/roissya24/videos/900055420184725/
.
Убедени сме, че прочетеното във видеото писмо е наклонило везните на последните избори в полза на популиста Тръмп. Молим да разпространите видеото, за да се знае голата истина.
- Над 350 американски вестника: Журналистите не са врагът
„ЖУРНАЛИСТИТЕ НЕ СА ВРАГ НА НАРОДА“. Неколкостотин американски новинарски организации с редакционни статии срещу атаките на Тръмп
Заглавие в „Бостън глоуб“ днес Над 350 американски вестника се ангажираха да публикуват днес редакционни статии в защита на свободата на печата и в отговор на атаките на президента Доналд Тръмп срещу медиите. Към тях се присъединява и британският в. „Гардиън“.
Свободата на печата не е измислена в САЩ, но са малко страните, в които значението на независимия печат е било толкова тясно обвързано с историята им. Славната американска традиция на уважение към истината и казване на истината днес е застрашена. Доналд Тръмп не е първият американски президент, който атакува печата или смята, че отношението на медиите към него е несправедливо, но той е първият, който изглежда има пресметната и последователна политика за саботиране, делегитимиране и дори застрашаване на работа на печата, отбелязва редакционният екип на „Гардиън“.
Към инициативата на в. „Бостън глоуб“ се присъединиха в. „Ню Йорк таймс“ и редица по-малки вестници, включително от щати, в които Тръмп спечели на изборите през 2016 г.
В електронната версия на вестника редколегията на „Бостън глоуб“ обвини Тръмп, че поддържа постоянна кампания срещу свободата на печата. Величието на Америка зависи от функцията на свободния печат да казва истината на силните. Да се слага на печата етикет „враг на народа“ е колкото неамериканско, толкова и опасно за гражданския пакт, който споделяме повече от две столетия, подчертава вестникът.
Вестник „Канзас сити стар“ в щата Мисури, където Тръмп спечели през 2016 г., сравнява изказванията на Тръмп за медиите с принудителното заглушаване от Сталин на критиците му. Навсякъде в страната всяко нещо, за което даден висш служител не желае да говори или за което читателят не иска да чуе, днес се определя като лъжлива новина, отбеляза вестникът.
Антимедийните настроения на някои митинги на Тръмп са плашещи. Използването на тролове в социалните медии, издевателствата и заплахите към журналисти (особено сексуалните заплахи към журналистки) достигнаха небивали равнища. Върховният комисар на ООН за правата на човека предупреди тази седмица, че нападките на президента Тръмп срещу медиите „се доближават много до подстрекаване към насилие“, подчертава „Гардиън„. Вестникът припомня, че през юни петима журналисти от в. „Капитал газет“ в Мериленд бяха застреляни от недоволен местен жител, и предупреждава, че те може да не са последните.
Работата на печата не е да спасява САЩ от Тръмп. Работата на печата е да съобщава, да проучва в дълбочина и да анализира възможно най-критично и без страх. Печатът далеч не е безгрешен. Той може да е користен. Нещо по-лошо, в Америка на Тръмп някои медии са изразители на пристрастни позиции, демонстриращи безцеремонно незачитане на истината – тях президентът силно одобрява. Свободният печат обаче е длъжен да изважда наяве сплашването и подстрекателството и трябва да прави всичко възможно да съхрани уважаването на фактите и балансираната преценка, накратко – да си върши работата, допълва „Гардиън“.
Източник: Сlubz.bg
.
- Успение на Пресвета Богородица (Голяма Богородица)
На 15 август честваме най-значимия от християнските празници, посветени на Божията майка – Голяма Богородица. Успение (заспиване) на Пресвета Богородица е един от 12-те велики християнски празници, чествани и от православни, и от католици. Той е третият по значимост в християнския свят след Рождество Христово и Възкресение Христово – Великден.
На този ден празнуват и кръстените с имената: Мара, Мария, Марийка, Мари, Марин, Мариян, Марияна, Мариана, Мариан, Маша, Мика, Мира, Мариета, Мариела, Марио, Преслав и Преслава.
ЧЕСТИТО НА ВСИЧКИ ИМЕННИЦИ!
Според една от традициите именниците трябва да празнуват три дни. След толкова дни Богородица възкръсва от пещерата в Гетсиманската градина, където е била погребана.
Празникът е познат още като Успение Богородично и отбелязва вечното заспиване, смъртта на Богородица. Според Светото писание това е денят, в който Божията майка на 64-годишна възраст напуска земния живот и отива при сина си.Според преданието, на този ден апостоли се събрали от местата, където проповядвали, за да се простят със Света Богородица и да погребат пречистото й тяло. Тя е покровителка на майчинството, застъпница пред Бога на нашите волни и неволни прегрешения, пазителка на семейното огнище.
Нейната смърт била тъй лека и блажена, че приличала на заспиване. Оттук идва и думата „успение“ – заспиване. Три дни преди смъртта архангел Гавраил ù съобщава, че Бог е пожелал да я вземе при Себе Си в своето Царство, за да царува вечно с Него. Последното ù желание е да види светите апостоли заедно.
По чуден начин те се пренасят пред вратите на дома ù в Иерусалим. Три дни след това сам Иисус Христос, в небесна слава, обкръжен от ангелски ликове и светци, слиза от небесата за душата на света Богородица. Погребват я в една пещера край Гетсимания и затварят входа с камък. Когато няколко дни по-късно го отварят, за да се поклони пред Светицата и закъснелият апостол Тома, намират само плащеницата ù. Ставайки от трапезата, апостолите чуват ангелско пеене и виждат в облаците пречистата Божия майка, обкръжена от ангели, която им казва: „Радвайте се, защото съм с вас през всичките дни.“ В памет на явяването ù пред апостолите Църквата определя в този ден да се отслужва тържествена литургия и да се прави „въздигне на хляба“
Вярва се, че Богородица помага на бездетни жени да се сдобият с рожба – за това на празника Успение Богородично младите булки и невестите без деца носят дарове – домашно изработени кърпи, престилки, чорапи, цветя, и ги поставят под иконата на светицата. Според поверията на 14 август вечерта, жените, които искали да имат дете, молели Богородица да им помогне, носели дарове и оставали да преспат в църквите носещи нейното име. Те вярвали, че тя ще им помогне да се сдобият с отроче. Жените закачат на иконата и вотиви – малки метални изображения на бременна жена или на бебе, и палят големи свещи с надеждата да забременеят скоро.Стари поверия съветват в този ден да се избягва пипането на всичко, което е червено, за да не стават ялови младите булки.
Народни традиции
Успение на Св. Богородица е голям народен празник. Никой нищо не работи. Правят курбани, а болните нощуват на „свети места“ за здраве. За повече плодородие и за „Бог да прости умрелите“ се раздава от първите прибрани и предварително осветени в църквата плодове за сезона -дини, грозде, круши, мед, както и обредни хлябове. Традиционни ястия на трапезата са прясна питка, украсена с порфорен орнамент, каша от пиле, тиганици, варено жито, царевица, варена тиква. Непременно се яде диня и грозде. На Богородица мелят от новото жито. От него приготвят обредни хлябове за празника и вярват, че ако на този ден вали дъжд, ще има голямо плодородие през следващата година. Обредната трапеза включва жито, царевица, варена тиква, прясна пита, каша от пиле, диня, грозде.
В България над 200 са църквите и манастирите, които носят името „Успение Богородично”, като най-големите са Бачковският и Троянският манастир. В близост до столицата ни се намира една от най-старите обители в България, посветена на Света Богородица – Драгалевският манастир „Света Богородица Витошка”.
В много църкви и манастири иконата на Богородица се смята за чудотворна и лечебна. Такава е най-старата светиня на Троянския манастир, иконата „Пресвета Богородица Троеручица”. Вярващият народ от близо и далеч гледа на нея като на голяма Божия милост към българския народ, дарена в най-тежките години на Османското
ввярващи носят чудотворната икона на Света Богородица в Бачковския манастирладичество.
Успение Богородично е празник и на Бачковския манастир, основан през 1083 г. от грузинеца Григорий Бакуриани. Най-голямата светиня на Бачковския манастир „Успение Богородично” е чудотворната икона „Света Богородица Петричка“. Поставена нa специално място в съборната църква, под нежни драперии, изработени от благодарни ръце, тя умилно благославя поклонниците.
Вярващи носят чудотворната икона на Света Богородица в Бачковския манастир
- Как да избягаш от капана на системата?
СИСТЕМАТА
В началото се започва с детските ясли и градини. Откъсват те от всичко, което обичаш и те пращат на непознато място. Болка, рев, плач, обида, а после свикваш. Времето отдавна е минало и вече почти нищо не си спомняш, освен липсата на спомени със своето собствено семейство. Това са предварителните кръгове на системата. Тяхната работа е да те подготвят психически за това, което те очаква.
Първи кръг
После следва училището. В началото отиваш с желание. Покрай оскъдните контакти с възрастните около теб обикновено си набрал достатъчно инерция и знанието те привлича. За жалост, така е само в началото. Скоро започваш да мислиш, че щом имаш шест, значи знаеш. Ако си все още любознателен, продължаваш да четеш, макар и да осъзнаваш с огорчение, че имаш същата оценка като другия, който знае много по-малко от теб. Така постепенно идва прозрението, че можеш да имаш шест и без много да знаеш. Ако не си от малцината щастливци, които обичат да учат въпреки всичко, почваш да хитруваш и интересът ти към знанието постепенно атрофира. Системата започва да те побеждава, а ти почваш да виждаш света през нейните очи.
Към края на първия кръг обикновено си вече леш. Твърдиш, че си пораснал, че си вече голям, а на практика си овладял пороците на възрастните или по-скоро те са те овладели. С производителната част от живота на големите хора имаш толкова общо, колкото да вземаш пари от тях, за да си плащаш развлеченията.
Втори кръг
После идва кратко осъзнаване. Дванадесет години подготовка за живота, а като свършат, разбираш, че обикновено не можеш да се справяш сам. Повечето продължават, като учат висше образование – причини много, но най-вече, за да се продължи ходенето на училище. Въпрос на навик. Иначе трябва да се прави нещо, но на този етап малцина знаят какво да правят.
В университета цинизмът продължава. Морални развалини ти преподават морално остарели неща. Добрите преподаватели са рядкост. А сред студентите се носят не толкова идеи, колкото алкохолни изпарения. Обикновено някъде през тези години срещаш човека, на който искаш да посветиш живота си.
Миг на проблясък: семейството
„Не е добре за човека да бъде сам” – казва Бог. Хората, вярващи или невярващи, потвърждават тези думи, защото по това време на живота си неистово търсят да намерят любим, съюзник, другар, помощник или както пише на официалните документи – брачен партньор. И ако успеят да намерят такъв, това ще им остане най-хубавото нещо в живота. Семейството е съществувало преди системата и не е толкова лесно за системата да го елиминира. Преките конфликти обикновено са губещи за нея. Затова тя подхожда отдалече и действа подмолно. Системата, обаче, има един голям коз пред семейството – тя разполага с хората преди да влязат във възрастта, когато се събират на семейства и се стреми да го използва максимално. Подлага ги на такъв интензивен натиск, че да им избие от главата и от сърцето всякакво желание за семейство, за посвещение, вярност и преданост.
Но все пак има и по-висша сила от системата. Човек не е създаден да живее сам и затова се жени. После идват децата.
Настава изключително рисково време за системата. Време, когато тя, или трябва да овладее нещата радикално, или рискува да загуби. Има връзки между хората, които се рушат трудно, дори и от най-страшните системи. Една такава връзка е любовта между мъжа и жената. Друга такава връзка е любовта между майката, бащата и децата. Децата са опасни за системата, защото могат да провокират в родителите си идеи и стремежи, които да са враждебни и вредни за системата, но самата тя се нуждае от деца и затова понася риска, макар и през зъби.
Основната й стратегия в този период е да тласне вече създаденото семейство с вече родените деца в посока, която ще ги вкара безвъзвратно в същата тази система. Децата – в подготвителния кръг, за да не пречат на родителите, докато те продължават уверено в Третия кръг от системата.
Трети кръг
Основните постулати за родителите тук са: да бачкат и да плащат осигуровки, за да имат един ден пенсия. След школото, университета и казармата най-важното нещо за един човек, според системата, е да започне да трупа стаж. Досега тя е похарчила (уж) за него пари и сега очаква да си ги вземе, с лихвите даже. Поставя на един дълъг прът пред него примамката на пенсията, яхва го на гърба и започва да го пришпорва. И да го дои също – но така го дои, че освен млякото му изпива и кръвта.
През този период връзките между родителите и децата се подлагат на такъв натиск, че е чудно, как въобще оцеляват. Родителите дават децата си на системата, за да ги гледа, докато те работят, за да издържат същата тази система. Прилича на ситуация със заложници. В далечното минало победителите са вземали заложници от победените, за да гарантират, че последните ще си изпълняват ангажиментите по наложения договор. Само че днес родителите доброволно си дават децата за заложници на системата. Ако стане нещо хубаво от децата (все пак има сила, която е по-висша от нея), тогава системата обира славата: „Възпитаниците на нашата родна образователна система обраха златните медали…” Ако децата се провалят в същата тази система, негативите обират родителите, не са ги били възпитали. Системата винаги е извън подозрение.
Някъде през тези години в много хора атрофира родителското чувство. Децата стават бреме и ако системата има временни трудности с организацията на началните кръгове, родителите започват да протестират, че няма кой да им гледа децата. Системата тържествува. Трудностите са оперативни. Но нейните цели за родителите и за децата им са постигнати. От сега нататък тя разполага с тях до края на живота им.
Четвърти кръг
Стажът е вече натрупан и хората очакват пенсия. Цял живот са работили усърдно, пожертвали са скъпи за тях неща, за да натрупат прословутия стаж, системата им е взела цяло състояние като осигуровки и сега очакват заслужена почивка. А за системата те са вече в графа „разходи”. От тях нищо повече не може да се вземе. Те стават бреме. И много скоро хората разбират това.
Първият шок е размерът на пенсията. Системата никак не е щедра. Робите осъзнават, че с тези пари няма да могат да си позволят същия стандарт на живот, който са имали досега.
Освен това системата се е усъвършенствала. Преди тя обираше всичко, но робите не носеха никакъв риск. Сега тя е намалила значителна част от разходите си, и рискът, и напрежението на живота са техни, докато лъвският пай от спечеленото е на системата. По този начин точно когато робите станат безпомощни и се нуждаят най-много от грижи и разходи по тях, откриват, че са оставени сами на себе си. Това е вторият шок.
Такъв беше животът на нашите родители. Такъв е животът и на нашето поколение. Това ли искаме за децата ни?
КАК ДА ИЗБЯГАМЕ ОТ СИСТЕМАТА
Системата е внушителна и на мнозина изглежда невъзможно да се преборят с нея. Но тя не е всемогъща. Тя не знае всичко. И, да не забравяме, има сила, която е по-висша от нея.
Така че има начини, по които да избягаш.
Ако си дете и родителите ти са верни почитатели на системата, нямаш много възможности сега, освен да се подготвяш самостоятелно, да четеш, за да не станеш пленник на посредствеността, с която системата обгръща твоите връстници. Учи езици, чети книги; ако можеш, намери си работа в свободното време, за да усетиш реалния живот. Не се впечатлявай от преходни неща като поредния чалгаджия. След пет години никой няма да си спомня нищо, нито за него, нито за феновете му, които са заприличали като него. Прекарвай повече време с родителите си, учи се от техните грешки.
Ако си вече пълнолетен, виж възможностите, които съществуват за теб. Един от начините да избягаш от системата е да емигрираш от нея. Ако избираш това, тогава емигрирай млад, за да натрупаш опит, спестявания и контакти преди да станеш семеен с деца около себе си. Защото после ще ти бъде по-трудно, понеже където и да отидеш, рискуваш да станеш заложник на някоя друга система. А някои системи са по-жестоки и от българската.
Ако си в чудната възраст между 20 и 25 години, намери си човек, с който да желаеш да остарееш заедно, ожени се за него, и му бъди верен. Не се хващай на модата, че бракът е остарял. Животът е устроен така, че ще се нуждаеш от помощник, за да не прегориш преждевременно.
Когато дойде детето, му посвети важно време от живота си. Не го пускай на градина, колкото и да ти казват, че било много хубаво. Ако беше много хубаво, децата нямаше да плачат, когато ги оставят за първи път там. Сега е времето жената да пренареди приоритетите си. Майчинството е достойно звание, което носи много щастие и удовлетворение. Да родиш и да възпиташ деца е работа, и е реализация. Не гледай на децата като на бреме, което ти пречи да работиш. Вместо това вложи времето си да възпиташ детето си, да играеш с него, да го научиш на нещата, които ти можеш да правиш, да му четеш от любимите си приказки, да посетиш заедно с него любимите си места, да му помогнеш да преоткрие света през твоите очи. А ако искаш да му дадеш най-доброто от себе си, роди му братя и сестри, за да разбере от личен опит какво означават думите „брат”, „сестра”, „братство”, „братска любов”.
После идва важният момент с образованието. Тук системата изглежда непобедима и неизбежна, но не е.
Ти можеш да му дадеш много повече знания, много повече умения, можеш да му осигуриш много повече социален опит и всичко това на много по-ниска цена. Обучавай го в къщи. Не възпирай интереса му и любознателността му, понеже после нямало да му бъде интересно в училище. Училищата затъпяват децата. Ти не затъпявай своето. Вместо скъпи пластмасови боклуци му купувай хубави книги. Научи го да чете. Ако не го възпираш, към седмата си година то ще знае и ще може много повече от връстниците си. Тогава, какво да правиш? Ами просто продължи със започнатото. Обучавай го в къщи и ще му дадеш много по-добро образование. А отъпканите пътеки остави за пленниците на системата.Ще попиташ: Ами пари?
Пари се печелят, време се губи. Затова не си губи времето като млад, за да харчиш напразно парите на родителите си, ами почни да печелиш и да трупаш опит и контакти колкото се може повече. Децата искат разходи, личната суета обаче иска още повече разходи, а системата изисква най-много. Позволи на децата ти да те научат как да бъдеш по-производителен. Не им отнемай времето, което им дължиш, за да го даваш на системата. Подреди си правилно приоритетите и тогава ще ти се отворят очите за другите възможности, ще придобиеш смелост да рискуваш. Човек има много способности и възможности, просто трябва да ги фокусира в правилната посока. Ходенето на работа за триста лева заплата, за да трупаш стаж не е правилната посока. Използвай разумно времето си, докато си млад, за да придобиеш умения, които ще те направят по-производителен на пазара.
Ами безплатният обяд?
Има някои неща, които робите не обичат да правят и те са: носенето на риск, поемането на отговорност и неизвестността. Склонни са да понасят всякакви гаври и унижения, да работят безспир, стига да знаят, че ги очаква безплатен обяд. На тези, които питат най-напред дали ще имат право на безплатни учебници, ако си обучават децата вкъщи, ще им препоръчам да си стоят в системата. Системата е за хора с робски манталитет и хората с робски манталитет се чувстват най-щастливи, когато са в система. Тези хора са мотивирани от идеята да получат максимално безплатни обеди от системата, срещу минимални вноски от тях във въпросната система, въпреки че безплатният обяд означава ограничено меню и снижаване на качеството на храната.
Също, ако четенето на книги не е нещо, с което да се похвалите, може би е по-добре да не излизате от системата. Свободата означава да мислиш самостоятелно с главата си, а това умение се култивира с четене и разсъждаване. Освен това ако вие не четете книги, как ще вдъхнете в децата си любов към четенето?
Ами социализирането? Е, какво, притеснявате се, че ще откъснете децата си от онази среда, която и без друго не ви харесва? Запишете ги на спорт да каляват характера си, взимайте ги със себе си, когато имате работа с хора. Нека да видят реалния живот, а не измисления свят на държавното училище.
А какви са ползите да излезеш извън системата?
Много: Свобода, време, успешни деца.Най-напред, слагаш край на страничните разходи, които системата постоянно генерира на твоето семейство. Вече няма как да те изнудват градините и училищата за пари, вменявайки ти чувство на вина и дълг за поддържането на техния сграден фонд. Спестяваш и някои други странични разходи от нематериален характер, като стреса, униженията и социалните опасности на лошата среда. Няма повече учителски тормоз, който да отблъсква децата ти от учебните предмети.
Второ, успяваш да предадеш ценностите си на децата и да ги възпиташ на добродетелите, които тачиш, без да ти пречат съвременните тенденции на политическата конюнктура. Ако искаш вероучение – обучаваш децата на Закон Божи, без да се налага да чакаш някой отгоре да ти разреши и да ти даде учебник. Имаш свободата да ги научиш на това, което вярваш.
Трето, успяваш да обединиш семейството си и да формираш вътрешно семеен климат, който да не се диктува от външни фактори. Развиваш добри отношения с децата си. Те са на твое разположение, както и ти на тяхно. Не се налага да молиш някой, за да вземеш децата си на екскурзия. Децата вече не ти казват какво трябва да направиш ТИ, понеже госпожата казала така. Не се налага да харчиш излишни пари, за да компенсираш самочувствието на децата си с дрехи и аксесоари, които са в момента на мода сред връстниците им. Организираш бюджета си според семейните си приоритети, а не според приоритетите на чужда институция.
Четвърто, даваш на децата си по-добра обща култура и академична основа. Речниковият им запас се формира от разговорите с възрастни и четенето на книги, и общуване с връстници в подбрана среда, а не от общуване с връстници в неконтролирана среда, на които речникът се състои от жаргон, псувни и цинизми. Ученето става начин на живот. Можеш да подбираш учебните помагала, за да отговарят на интересите на децата ти, използваш методи според техния стил на учене. Запазваш и увеличаваш интелектуалния капитал, решаваш радикално проблема със затъпяването.
Пето, предпазваш децата от огромни рискове. Няма наркотици. Уличният жаргон не влиза в твоя дом. „Яко” и „тъпо” си запазват смисъла на „здраво” и „противоположното на остро”. Решаваш от раз проблема с насилието сред децата. Възпитаваш го на самоконтрол и отговорност. Не се налага да отучваш децата си от лошите навици, придобити в училище.
И шесто, научаваш децата да бъдат свободни хора. Помагаш им да намерят своите силни качества и таланти, и да ги използват максимално. Слагаш край на тази инфантилност и нереалност, която се шири в училищата. Помагаш им да осъзнаят, че свободата да правиш каквото искаш означава също да си плащаш сам сметките.
Ами ако се проваля?
Напълно е възможно да се провалиш, но честно казано ще трябва доста да се постараеш в провалянето, за да насмогнеш на провала на системата. Оставането в системата е сигурен провал. Излизането от нея може да ти донесе успех, а може и да не успееш. Но си струва да опиташ. Всичко, което можеш да изгубиш, и без друго не си струва да бъде запазено. А това, което можеш да спечелиш, си струва да се бориш за него.
Затова, желая ти успех! Казват, че вероятността от провал е най-сигурният фактор да успееш.
Автор: Радослава Петкова
Източник: homeschoolingbg.com
- На румънците в чужбина им дойде до гуша от произвола на правителството им
Множество румънци пристигат от чужбина, за да се включат в насрочения за днес, 10 август, голям антиправителствен митинг, който ще се състои на Площада на победата в Букурещ, съобщават румънските медии, цитирани от БТА.
Организаторите на събитието – Федерацията на румънците зад граница, заявиха по-рано, че очакват в протеста да се включат около 1 милион души. Кметът на Букурещ Габриела Фиря първоначално забрани митинга с мотива, че организаторите са предвидили твърде голям брой участници, но след това даде разрешение. Ето какво пише Дойче веле за събитието:Румънците в чужбина искат край на произвола в Букурещ
На румънците в чужбина им дойде до гуша от произвола на правителството в Букурещ.
Към западните румънски граници се е устремила лавина от автомобили с британски, испански, италиански и германски номера. Румънците в цяла Европа вече от седмици се уговарят в социалните мрежи да заминат през лятната си отпуска за Букурещ, където на 10-ти август да демонстрират пред правителствената резиденция в подкрепа на правовата държава. Такъв протест на хора, събрали се от чужбина, досега не е имало в ЕС.Близо 4 милиона румънци живеят, работят или следват в различни европейски страни – това са 20% от населението на страната. Те следят какво става в Румъния по румънски телевизионни канали, но най-вече чрез социалните мрежи. В мрежата, включително и във Фейсбук-профила на ДВ, те критично коментират постоянните опити на така наречената социал-либерална коалиция и на всемогъщия кукловод Ливиу Драгня, лидер на социалдемократите, да поставят под контрол правосъдието и да изкорубят правовата държава. Те периодически организират и митинги в редица големи европейски градове, за да покажат на румънците у дома, че споделят негодуванието им.
„Досега ни игнорираха, а сега вече ни и ругаят“
Сега обаче много от тях са решили да демонстрират на място. Защото искат да бъдат съпричастни към делата на едно общество, което – според данните на румънската Статистическа служба – ежегодно финансират с над 3 милиарда евро. Само през последните десет години румънците от чужбина (главно живеещите в държави от ЕС) са превели в страната над 40 милиарда евро. Болногледачи и лекари, IT-специалисти и строителни работници, шофьори на тирове и сезонни работници в селското стопанство – всички те изпращат пари на семействата си в Румъния и по този начин подкрепят и румънската икономика.
Без техните пари, изкарани с пот на челото, много семейства в Румъния щяха да живеят под границата на бедността. А потреблението, което е двигателят на румънската икономика, щеше направо да се срине. Мнозина от румънците, живеещи в чужбина, смятат, че най-малкото това им дава правото активно да се намесят в политическите дела на страната.
През последните седмици тяхното негодувание особено нарасна, след като политици от управляващата Социалдемократическа партия и техни привърженици многократно отправиха груби нападки срещу румънците в чужбина. Про-правителствените телевизионни канали всекидневно ги обругават като „просяци, крадци и просититутки“, като манипулирана от Брюксел, „лумпенизирана диаспора“, на която Сорос плаща, за да дестабилизира страната.
„Управниците в Букурещ досега просто ни игнорираха, а сега започнаха и да ни ругаят“, възмущава се Дана Херинг, която работи като медицинска сестра в Швеция. Разван Стефанеску, който си изкарва хляба като тираджия също в Швеция, дава воля на огорчението си по един особено оригинален начин. За своя автомобил той напълно законно си е взел шведска регистрационна табела, на която е изписан един грубиянски лозунг на футболните хулигани срещу управляващите социалдемократи. Под някакъв измислен предлог полицията го арестува още при влизането му в страната, но после беше принудена да го освободи под натиска на силната вътрешна и международна критика.
Силата на диаспората
Главното послание на протестиращите гласи: Между румънците в страната и в чужбина не бива да се прави никаква разлика. Това подчертава Кристиян Прешура в интервю за ДВ. Той се занимава с научна работа в Холандия и категорично отхвърля твърденията, че някой плащал на „диаспората“, за да протестира в Букурещ. „Никой не ни осигурява безплатен транспорт“, казва той, намеквайки за практиката на управляващата партия да събира свои привърженици за митинги в столицата. „Сами си купуваме самолетните билети и си планираме отпуските така, че да бъдем в Букурещ на уречения ден“, обяснява с усмивка той.
Габриела Миреску от Цюрих е убедена, че с клеветите по адрес на румънците в чужбина правителството ясно демонстрира колко го е страх от силата на диаспората. „В чужбина румънците виждат как функционира една демокрация. Сега искат това да стане възможно и в тяхната страна.“
Към протеста на румънците от чужбина възнамеряват да се присъединят и много румънци, живеещи в страната. Големият въпрос е дали демонстрацията наистина ще протече „напълно спокойно“. В мрежата вече циркулират призиви към гражданско неподчинение. Полицията и жандармерията оповестиха, че ще пресичат всякакви опити за провокации.
В Букурещ август си остава нажежен – и политически.
- Агроновините: БАБХ купува от компютърна фирма препарати за откриване на чума
Екатерина Терзиева, „Агроновините“
Източник: Аgronovinite.com Българската агенция по безопасност на храните (БАБХ) ще купи по спешност набори и препарати за откриване на чума по овцете и козите. Агенцията е открила процедура за договаряне само с една конкретна фирма, регистрирана в съда преди месец, тъй като единствено тя имала оторизация от френския производител „ID VET“ да предлага нужните диагностични препарати, става ясно от Решение за откриване на процедурата в Агенцията по обществени поръчки (АОП).
Общата стойност на препаратите е 336 184 лв. без ДДС и поръчката се възлага на „Глобул вижън 2018“ ЕООД. Фирмата е учредена точно 9 дни след първата заповед на директора на БАБХ за евтаназиране на овце – на 29 юни 2018 г. в София, от Никола Христов Явахчов, показва учредителният акт. Седалището е на 14-ия етаж в блок в столичния квартал „Сухата река“, район „Подуяне“.
Според Търговския регистър, дружеството е вписано в съда на 6 юли 2018 г. с капитал от 500 лева и с предмет на дейност „продажба на компютри, хардуер, периферни устройства, електронно офис оборудване и софтуерни продукти, ремонт, поддръжка и рециклиране на компютри, изграждане и поддръжка на компютърни информационни системи, програмиране, консултации в областта на информационните технологии“.
Източник: Аgronovinite.com Не е ясно как само за месец „Глобул вижън 2018“ г. е успяла да получи оторизация от френската фирма производител на диагностични препарати, при това единствена в България. Тя няма пазарна история, най-малко в сферата на ветеринарно-медицинската дейност. Управителят Никола Явахчов през 2009 г. е бил вписан като прокурист на друга фирма за компютърна техника и сервиз – ЕТ „Ви М Ви – Виктор Лазаров“.
Ще бъдат закупени 39 360 дози от диагностичния кит „Елайза“ (Elisa) за откриване на антитела срещу вируса на чума, 1920 дози за откриване на антгиген на вируса на чума по дребните преживни животни и други 2000 дози за диагностика на чума, се посочва в документацията на БАБХ до АОП.„Изборът на процедура е обусловен от необходимостта от неотложно възлагане на поръчката, наложено от изключителни обстоятелства, и не е възможно да бъдат спазени сроковете, включително съкратените, за открита, ограничена процедура или състезателна процедура с договаряне“, се посочва в мотивите на решението на БАБХ за откриване на процедурата.Спешните мерки се налагат, заради „извънредната и усложнена епизоотична обстановка в страната по отношение на болестта чума по дребните преживни животни и нейното бързо разпространение в страната през юни и юли 2018 г.“, мотивира се БАБХ.Държавната агенция оправдава бързите си действия и с това, че чумата по дребните преживни животни е силно заразна, предава се бързо, има агресивно развитие, висока смъртност, може да застраши националната сигурност и затова се препоръчва „радикално унищожаване с всички произтичащи процедури“.
–––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
ОЩЕ ПО ТЕМАТА
Коментар на Анна Некезка във Фейсбук:
„Я вижте от вчера една процедура за обществена поръчка на БАБХ за 336 хил. лв., за лабораторни тестове ELISA, която, видиш ли, само една фирма можело да оперира и имала сертификат, затова нямало други поканени в ОП.
Фирмата е Глобул Вижън 2018 ЕООД, която странно, не намирам в тръговския регистър. Била регистрирана по ТРРЮЛНЦ, демек юридически лица с нестопанска цел. Та въпросната фирма се занимава с компютри, хардуер и софтуер, регистрирана миналия месец, на 06.7.2018 г. Хахах, вие от Българска агенция по безопасност на храните – БАБХ, сериозно ли? 40 000 теста. Толкова ли изкате да избиете?
В поръчката се казва също:
„Лечението на чумата не е ефективно и не се препоръчва. Имайки предвид бързото разпространение на заболяването, агресивното развитие, високата конагиозност и опасното навлизане в много големи райони, се препоръчва радикално унищожение по всички произтичащи процедури.“
Ще избиват до последно. Организирайте се по села, гледайте за всеки документ, печат, обект и ушни марки. Направете гласност, снимайте, викайте медии. Тези няма да спрат.“
Снимка: Анна Некезка .
- Последният брой на „Култура“: „Фрагменти за сбогом“
Копринка Червенкова, в. „Култура“
Мисля си какво бих могла да напиша в този последен за нас брой. Откакто работя в този вестник, особено след 1989 година, съм имала не веднъж поводи да съобщавам разни работи – и важни, и не толкова… И днес, когато може би е нужно да се каже нещо значимо, нещо „съдбоносно” и „потрисащо” и публиката, и нас самите, съобщения от моя страна няма, изчерпани са. Какво повече може да се каже след 10-месечна агония, в която си се разходил по цялата скала на емоциите? А и да обяснявам какво е за мен „Култура”, едва ли има смисъл.
Затова, през няколко фрагмента, ще се опитам да си обясня какво се случи, защо вестникът беше убит и вече няма да го има – поне във вида, в който досега е съществувал.
Фрагмент първи (биографичен). Всичко започна преди 10 години твърде елегантно, дори, бих казала, неочаквано красиво.
Преди 10 години, когато „Култура” беше в поредна сложна ситуация (а вестникът след 1989 г. е винаги в поредна сложна ситуация, какво да се прави, карма), та тогава се яви един банкер, който пожела да издава вестника. Той заяви, че за него е важна културата, че тя е свързана със същинските му интереси, че вестникът такъв, какъвто е, трябва да съществува, че за него е ценност независимата редакционна политика… и т.н. След 10 години обаче вестникът такъв, какъвто е, вече не го интересува, още по-малко му е важна независимата редакционна политика; и днес, на 27 юли, той прекратява съществуването му.
Фрагмент втори (психологически). Много особено нещо е българският новобогаташ. Дали само българският, не знам. Имам наблюдения предимно върху него.
Две негови особености сякаш са най-видими. Първата е, че какъвто и да е произходът му, каквото и да е образованието, най-важната му работа, след като забогатее, е да се обзаведе със свита. Свитата подлежи на внимателна селекция. В зависимост от образа, който иска да си създаде, новопокръстеният богаташ подбира лицата, които ще го доизграждат. За някои са спортисти, дори цели футболни отбори, за други са артисти, за трети хуманитаристи… Но всички те трябва да обслужват образа, в името на който са призовани… и подбрани. Ето тук някъде ние вероятно сме сбъркали. Да, обслужвахме образа, със самото си присъствие сякаш доказвахме неговата духовна извисеност… И все пак, в поведението ни нещо не е достигало – може би дозата лакейство, което е неизменен атрибут в такъв тип социални отношения, може би тоталното идентифициране с виденията на титуляра. А може би обстоятелството, че, макар и по същество наемници, при това лошо платени, не позволихме вестникът да заприлича на нещо, слепено отгоре-отгоре от наемници. Запазихме достойнството му. Това вероятно не ни се прости. А кой знае – може би собственикът е решил, че образът му на възвишен филантроп е вече завършен и няма нужда от тази патерица, каквато за него беше вестникът. Интересно кога ще се освободи от другите си патерици, кога ще му омръзнат челобитните на свитата.
И една друга особеност, която забелязах напоследък. В тези среди разлика между реален и символически капитал не се прави. След като 10 години си притежавал нещо, си мислиш, че цялата му предишна 50-годишна история ти принадлежи. И можеш да се закичиш с нея като с брошка. За да се издигнеш в собствените си очи, да материализираш претенцията си за духовност, за принадлежност към същинските християнски ценности.
Фрагмент трети (манталитетен). Да присвоиш символическия капитал, тоест, да вземеш главата на изданието, която по същество не ти трябва, означава едно единствено нещо – че имаш тежки дефицити. И за да ги запълваш, трябва непрекъснато да се доказваш като собственик, да внушаваш на персонала, че ти си важният. Ето затова, мисля си, главата на „Култура” беше брутално отнета и монтирана на нещо друго, което ще бъде ръководено от най-сервилния…
Фрагмент четвърти (последен). Тук ще стане дума за благодарността. Чувам укори отляво и отдясно, че не съм благодарна на издателя, който бил спасил вестника. Историята за спасението е по-дълга и някога може да я разкажа. Сега думата е за благодарността. Да, бих била благодарна, ако съм получила нещо даром, ако 10 години съм рентиерствала. Аз обаче, а и целият екип, сме работили, работили сме много здраво, за да произвеждаме качествен продукт, който в крайна сметка е увеличавал значимостта и на т.нар. собственик. Бих му благодарила, ако и той ни благодари. Само че, вместо това, екипът е изхвърлен на улицата, а вестникът е ликвидиран.
Ако дължа благодарност, то е на нашите автори, приятели, сътрудници и най-вече на редакторите – хората, които понесоха всички финансови унижения само за да съществува „Култура”. Сега им я поднасям. С надежда, че отново ще бъдем заедно.
.
- Ексслужителят на ДАНС Росен Миленов за икономическото положение у нас
„Българската икономика днес расте, но е конюнктурна, ишлемарска и 50 % сива“, под това заглавие във вестник „100 вести“ публикува статия на Росен Миленов.
Росен Миленов е служителят на ДАНС, който публично потвърди истинността на записите за „Мишо Бирата“, публикувани през 2011 г. Миленов се яви и пред вътрешната комисия в Народното събрание, за да свидетелства, заради което и бе уволнен от агенцията. Той е работил дълго време със специални разузнавателни средства, прилагани за разследване на корупцията по високите етажи на властта. Разследвания, които според Миленов, не са излизали извън специализираните служби за сигурност поради политически натиск.
Цитираме съобщение на медиите от онова време:
Вътрешна проверка в ДАНС установила , че Росен Миленов – служителят, изнесъл пред обществеността данни за злополучните СРС-та, е имал „скромно присъствие“ в агенцията. Това каза шефът на ведомството Цветлин Йовчев след изслушването му пред парламентарната комисия за контрол на ДАНС
Агентът не е създал много документи, не е работил по много дела, каза Йовчев. Единственото вярно в направените от Миленов изявления било, че е бивш служител на ДАНС. Той е бил на едно от най-ниските нива, което според Йовчев не му дава възможност да си прави каквито и да било изводи.Днес Росен Миленов има своя консултантска компания за юридически услуги, фирмено разузнаване и анализ на пазара и е експерт е по икономическа престъпност. Женен е и с две деца. По-долу следва неговата статия.
Моите проучвания показват, че годишното ощетяване на държавния бюджет през последните години се движи от 5 до 8 млрд. лв. в съответствие с растежа на БВП, тоест е около 7-8 % от него. В тази престъпна дейност участват около 3 хил. стопански субекта, които формират основната структура, която има пирамидален характер и кореспондира с йерархическата структура на държавната власт. Установените тесни двупосочни връзки между двете структури осигуряват трайно срастване от мафиотски тип.
Когато трендът на глобалната икономика премине в цикъл на спад и евросредствата от безвъзмездни преминат във финансови инструменти, а лихвите се вдигнат, при тази структура на капитала и икономиката, институционална разруха и продължаваща демографска криза, България нищо хубаво не я чака.
Най-характерната черта на българската икономика днес е, че тя е силно отворена, както по отношение на вноса, така и по отношение на износа. Вследствие на това, състоянието ѝ зависи от тенденциите и процесите, развиващи се в световен мащаб.
Днес сме свидетели на глобален икономически растеж, който за отделните региони и държави е различен, с оглед техните възможности и способности за участие в световните вериги на доставките. За конкурентните икономики, въпросният растеж води до разцвет – пример за това е „бумтящата“ икономика на Германия с излишък по текущата сметка (измерваща движението на стоки, услуги и инвестиции) в размер на 287 млрд. долара и рекорден бюджетен излишък от 38,4 млрд. евро през 2017 г. За други – „балониращ“ като САЩ, с 500 млрд. долара дефицит, от които 275 млрд. с Китай. А за трети като България – „анемичен“, който не дава основното, а именно – доближаване до доходите на развитите страни от голямото европейско семейство (Eвропейския съюз), част от което сме.
Философията на този растеж се крие от една страна в монетарната политика, прилагана от централните банки на водещите световни икономики, която представлява по същество „яко“ печатане на пари и поддържане на ниски, дори отрицателни лихви. А от друга – разгръщането на потенциала на пазара, особено на Изток, в Азия, откъм покупателна способност, който съответно е и най-големият в света по численост.
Само в Китай през последните 15 години имаме феноменално нарастване на средната класа, тоест на покупателната способност на населението, която наброява 300 млн. и е повече от цялото население на най-голямата икономика в света – САЩ. И миналата година, точно в Китай, всички автомобилни производители отбелязаха рекордни продажби, особено немските концерни. Стигна се дотам, че изключително бързото нарастване на поръчки за износ в Германия на автомобили и всякакви други стоки забави доставките, защото производствените мощности не смогват на обемите. Това повлия благоприятно и на страните от Централна и Източна Европа (ЦИЕ) – регионът, който включва и България.
Във връзка със свръхпоръчките, предимно в индустрията, Германия изнесе производства заради ниските разходи, най-вече за труд, с което усили износа на държавите от региона. Това доведе до откриване на нови работни места, повишение на трудовите възнаграждения, а оттам и покачване на вътрешното потребление. Разбира се, евросредствата продължават да имат сериозен принос като инвестиции за икономиките на тези държави. Примерно в Полша, за периода 2014-2017 г., над 50 % от инвестициите са от ЕС, за същия период тя е внесла в бюджета на Общността 28 млрд. евро, а е получила над 100 млрд. Това е характерно съответно и за България.
Гореизброените обстоятелства, относими към глобалната, европейската и регионална икономика, плюс наличните, контролирани от великите сили геополитически кризи и конфликти в Близкия и Среден изток, които пряко повлияха преди три години върху местните отрасли (военнопромишлен комплекс и туризъм) доведоха до наблюдавания възходящ тренд на българската икономика през последните години.
Тук е мястото да отбележим, че настоящото правителство, както и всички други управлявали до настоящия момент страната, нямат никаква заслуга за това.
Затова, с основание днес икономиката на страната може да се определи като конюнктурна. Позитивните глобални пазарни тенденции движат растежа на отделните експортно – ориентирани икономически отрасли и създават условия за вътрешно потребление.
Така износът и вътрешното потребление се явяват основните двигатели на БВП (стоките и услугите, произведени в страната за една година). Същият през последните четири години, включително и 2017 г., расте с близо 4-5 млрд. лв., като за 2014 г. е в размер на 83 млрд. лв, а през 2017 г. по предварителни данни на НСИ от миналата седмица е 98,6 млрд. лв. Въпреки тези данни и ежедневно натяквания от управляващите растеж, той с основание може да се определи като анемичен. Защото, ако направим едно сравнение с други страни от Общността по макропоказателя БВП на глава от населението, се вижда следното – в България през 2017 г. той е 7 хил. евро, което при икономически ръст от 3,6 % (по предварителни данни), отчетен през същата година, прибавя около 250 евро на човек отгоре, а за еврозоната въпросният макропоказател е средно 30 хил. евро на човек. При среден ръст на икономиката там от 2 %, се получава, че те добавят 600 евро отгоре. Е, как ще ги стигнем западноевропейците…
Основни сектори, които допринасят за ръста на БВП в страната:
1. Аутсорсинг – съвременното наименование на ишлемето, представляващо изнесени производства на стоки и услуги, основно на големи западни компании към външни фирми, но в повечето случай явяващи се дъщерни, с единствена цел – намаляване на разходите. Най-голям дял у нас има аутсорсингът на услугите. Според оценка в доклада от 2017 г. на Българската аутсорсинг асоциация, заетите в страната са 55 хил. души.
Приносът на аутсорсинга на услуги е около 3,3 млрд. лв.
Въпросната индустрия навлезе преди 7-8 години с познатите на всички кол центровете, като днес вече имаме в широк спектър аутсорсинг на бизнес процеси – фактуриране и покупки на стоки, маркетингова концепция, техническа поддръжка и др. Аутсорсингът на информационни технологии е подвид на този сектор. Той е с най – висока добавена стойност.
Близо 10 % от износа на страната се дължи на софтуерния бизнес. Трябва да се има предвид, че 75% от сектора на информационните и комуникационни технологии (ИКТ) в страната е експортно – ориентиран. Само фонд работна заплата в сектора за 2016 г. е 1 млрд. лв. Тук са и високите заплати средно около 2,5 и достигащи до 5 хил. лв. Заетите в сектора са около 25 хил. души.
Причината за този бум е, че тези технологии всяка минута превземат все повече социалния и икономическия живот, възникват нови професии, които ги нямаше вчера и всичко това отваря огромен вакум за такива кадри, като само в Европейския съюз има недостиг на 500 хил. ИТ специалисти. Перспективите пред професиите в тази област са големи, имайки предвид скоростта, с която се работи по въвеждането на автономни автомобили, разширена виртуална реалност, изкуствен интелект – все неща от четвъртата и петата индустриална революция.
И не на последно място е т. нар. индустриален аутсорсинг, тоест изнесени производства, основно на части и автокомпоненти, осъществявани в шумно представяните напоследък индустриални зони. Близо 140 предприятия в сектора са наели над 40 хил. души за производството на компоненти за повече от 20 марки автомобили според Аутомотив Клъстер България (АКБ) – организация с нестопанска цел, която представлява компаниите в бранша. Тези компании генерират над 3,5 млрд. лв. за БВП през 2017 г.
България влиза в топ 10 на най-предпочитаните дестинации за аутсорсинг в света, а преди година беше в топ 5. Тази привлекателност се дължи на следните налични обстоятелства в страната:
– евтина работна ръка, при това качествена. Пример в тази насока е заплащането при производства на автокомпоненти в страната. В един провинциален град в България, при производство на ел. платки за автоклиматици на поточна линия се получава работна заплата в рамките на 700-800 лв. За същата работа в Централна Европа (Чехия, Унгария) се заплаща 2 хил. лв., а в Германия – над 3,5 хил. лв.
И това са разлики при нискоквалифицирания труд, а при висококвалифицираните дейности тези пропорции неколкократно се увеличават. Така например, в изнесен отдел „финансов одит“ на британска компания в България месечното възнаграждение на служителите е 2 хил. лв., за същата длъжност във Великобритания заплатата е 5 – 6 хил. лв. Качествата, които правят особено привлекателни местните кадри за аутсорсинга на услугите е владеенето на чужди езици и добрата компютърна грамотност при младите, стъпващи на пазара на труда, които същевременно нямат много претенции към работата и споделят култура, която е близка до тази на западните възложители. Дори Индия, меката на аутсорсинга, не може да предложи такива условия като България.
Владеенето на чужди езици се дължи на обстоятелството, че години наред, в средната образователна система, езиковите гимназии в страната се оформиха като най-елитните и най-търсени училища и съответно поддържащи добро ниво на образователния процес. Все пак голяма част от родителите виждаха и продължават да виждат бъдещото на децата им да се случва в чужбина. Докато други профили, най-вече техническите допреди няколко години не представляваха интерес, просто защото икономика нямаше нужда от такива специалисти, въобще производство липсваше.
– ниска цена на строителството „на зелено“, електроенергия, наемите на офиси и индустриални бази и най-ниските данъци в ЕС – корпоративен и подоходен по 10 %, само Унгария от миналата година въведе по-ниска данъчна ставка от 9 %, но само за големите фирми.
Въобще оперативните и други разходи при осъществяване на дейността на чуждите западни компании в страната падат с над 50 %.
2. Туризъм
Ръстът на туристите, посещаващи страната започна преди няколко години. Това се дължи, от една страна, на световната тенденция, изразяваща се в изключително повишен интерес на хората към интернационалното пътуване, особено към определени приятни туристически дестинации. Хърватия е пример в тази насока – през 2017 г. тя е посетена от 20 млн. туристи и с приходи в хазната от над 12 млрд. евро, а преди 5 години са били близо 10 млн., тоест удвоила ги е. Въобще такъв бум се наблюдава в цяла Европа, където туристите за последното десетилетие са се увеличили с 500 млн.
Другият фактор, които подпомогна ръста в туризма ни преди три години, бяха геополитически процеси, свързани с конфликтни точки на изток и вълна на терористични актове, както и изключително изострените тогава държавни отношения между Русия и Турция. Традиционни до този момент дестинации за туристи от цял свят като Египет, Тунис, Турция и други станаха рискови с оглед на сигурността там и пренасочването на туристите даде положително отражение върху местния сектор.
С времето този благоприятстващ фактор губеше значение, но успоредно с това се надигаше вълната на нискотарифните полети до нашата страна, които доведоха до бум на културния туризъм в градска и историческа среда в началото на миналата година – факт, който всеки може да види реално в центъра на София през уикендите. Именно на това се дължи 30 % – ния ръст на пътници на Летище „София“ през 2017 г. Днес този вид туризъм доближава размерите на летния в страната. Поради гореизложените обстоятелства, всяка година имаме с над 1 млн. повече чужди туристи, влезли страната. Туризмът формира около 13 % от БВП за 2016 г., а през цялата 2017 г. чуждестранните посещения на туристи у нас са били близо 8,9 млн. и съответно постъпленията са в размер на 6,8 млрд. лв.
3. Военно-промишлен комплекс
България е изнесла оръжие за близо 2 млрд. лв. през 2016 година според годишния доклад на Междуведомствената комисия за експортен контрол и неразпространение на оръжията за масово унищожение. Най-голяма част от осъществения износ е за Ирак, Саудитска Арабия, САЩ, Афганистан и Индия. Другото, което прави впечатление от изнесените данни е продуктовата листа, а именно – леко стрелково оръжие и муниции, бомби, ракети, други взривни устройства и заряди, оборудване и принадлежности за тях, които са основното въоръжение на външно контролирани военни групировки, действащи в размирните зони и конфликти на изток.
Преди няколко години България беше включена в тази схема като активен доставчик на оръжия и боеприпаси от водеща световна сила, управляваща най-голямата коалиция в размирните региони поради редица фактори, относими за страната (налични производствени мощности за оръжия и муниции, съвместими с използваните от десетилетия във въпросните региони, обезпечени транспортни коридори и др.). За огромно съжаление печалбите от стотици милиони отиват в посредници – комисионери (политици и съмнителни бизнесмени), паразитиращи на изхода на държавните оръжейни заводи в страната. Във връзка с тези крупни печалби и преразпределение на оръжейния пазар в страната, през 2017 г. се стигна до открита война в публичното пространство между отделните играчи от сектора, разбира се, с участието на управляващите.
4. Транспортът заема второ място при износа на услуги от страната и генерира над 3 млрд. лв. Ниските разходи, свързани с по-ниско заплащане, социалните осигуровки на шофьорите, разрешителни и такси, както и липса на ограниченията на условията на труд (почивки, осигуряване на места за нощувки на шофьорите и др.) прави нашите превозвачи силно конкурентноспособни на вътрешния пазар в Европа. Шофьорите от българските транспортни фирми в Западна Европа получават 1,6 – 2 хил. евро, докато местните там около 2,5 – 2,7 хил. евро, с подсигурени места за нощувки, а не в кабините на камионите и осигурявани на реалните им доходи.
В тази връзка, преди няколко години, лица от Западна Европа регистрираха в България над хиляда транспортни фирми за товарни услуги, за да намалят разходите си. Миналата година тези предимства на транспортните фирми от Източна Европа бяха определени от политическите ръководители на големите европейски държави като „социален дъмпинг“, чрез който се подкопават техните вътрешни пазари на труд. Дори френският президент Еманюел Макрон направи тогава специална обиколка на Източна Европа, за да търси подкрепа за премахване на тези предимства, определени като „нелоялна конкуренция“ с промяна на правилата за командированите работници в други страни членки, без да отчита фундаменталното право на съюза, а именно свободното движение на работна сила.
5. Трансфер на парични средства от българите в чужбина – за 2017 г. се очаква да бъдат около 1,7 млрд. лв., но това са само регистрираните парични банкови преводи и такива от специализирани организации, а реално в страната влизат около 2,5 млрд. лв. ежегодно. По данни на БНБ, за последните десет години изпратените пари в страната от емигрантите възлизат на 16,7 млрд. лв. Трябва да се подчертае, че тези парични средства се използват главно за задоволяване на основни битови потребности, образователни и здравни нужди. Налице е слаба инвестиционна насоченост на трансферираните пари, като причините за това са задушаването на малкия и среден бизнес в България, което се дължи най-вече на политико-административна корупция и налаган монопол на вътрешния пазар от големи местни и чужди компании със съдействието на управляващите.
6. Евросредства
Тази уникална финансова инжекция в съвременната история на България, типично по нашенски бе опорочена, както всичко през последните няколко десетилетия. Най-лошото е, че в бъдеще тези пари ще излязат изключително „солено“ на българския народ и по-конкретно на онази част от него, която не се докосна до „усвояването“, а то направи доста хора милионери – комисионери, но не и градивни бизнесмени. По първия програмен период 2007-2013 г., България е внесла в бюджета на Общността 6,2 млрд. лв., а е получила 20,9 млрд. лв. по предприсъединителните инструменти, кохезионни и структурни фондове. Иначе казано страната ни е спечелила 14,7 млрд. лв. за седем години.
За втория програмен период 2014-2020 г., плащането на който ще продължи до 2022 г., общия бюджет на европейските фондове възлиза на 16,4 млрд. евро. От тях, 14 млрд. са европейско финансиране, а 2,4 млрд. евро от националния бюджет. Относно тяхната „ефикасност“ и „ефективност“, ще дам само няколко примера от отделните области, където е основното им приложение:
В инфраструктурата (транспорт, води, отпадъци и др.) до момента са инвестирани над 50 % от средствата по различните програми. Общоизвестно е, че средно 30 % от средствата по тези проекти се крадат посредством обществените поръчки, като 10 % от тях са за възложителя под формата на комисионна (министри, кметове, директори на различни държавни и общински учреждения и др.) и другите 20 % за изпълнителя, чрез надписване на цени и обеми извършена дейност, което води до некачествено изпълнение. Другата деформация е съсредоточаването на изпълнението на проектите в определен кръг от фирми, което е подробно разгледано по-надолу, при обществените поръчки, в частта сива икономика.
Тук трябва да добавим и напълно безсмислените и без никаква добавена стойност проекти, като стадиони на стойност от 5 млн. лв., в села с 200 жители на средна възраст 60-70 години, с цел купуване на провежданите там избори. Това е тотална разсипия! Благодарение на порочните практики, всички тези инфраструктурни съоръжения скоро ще започнат да се амортизират и то много преди изтичането на установения срок за експлоатация.
Затова управляващите бързат да въведат нови схеми за събиране на пари от данъкоплатеца, за да продължат да пълнят хазната след намаляването на евросредствата и съответно да я източват през обществените поръчки, както се прави в момента. Всичко това, разбира се, е замаскирано под добри намерения. Говори се за подобряване състоянието на пътната мрежа в страната с въвеждането на ТОЛ системата. Първоначално бе предвидено да обхващаха 16 хил. км. или 80 % от цялата пътна мрежа. Това го няма никъде в света – доста вулгарно, нали?!
Впоследствие обхватът бе свален на 11 хил. км. Тази система, съгласно проектната документация, се очаква да генерира приходи от над 1 млрд. лв. годишно, според премиера – дори 1,5 млрд., при сегашните 347 млн. лв. за 2017 г. Въпросните 600 млн. лв. отгоре реално няма да ги платят транспортните фирми, защото пътните такси ще бъдат калкулирани в цената на стоките за крайно потребление (храни, дрехи, лекарства, горива и т.н.). Де факто, отново данъкоплатецът ще поеме тежестта, но същият няма да бъде компенсиран за това с необходимото нарастване на доходите му или намаляване на някои данъчни тежести, защото, подчертавам отново, икономиката ни е вторична, неконкурентоспособна и феодализирана.
Друг пример за нецелесъобразно и неефективно разпределение на евросредствата е земеделието. В този сектор, след 2007 г., вследствие на прилаганото субсидиране, което започва още с предприсъединителните фондове (само по време на тях са усвоени 6 млрд. лв.), се наблюдават следните негативни тенденции, с произтичащите от това резултати:
1. Концентрация на земя и капитал. Днес 1,5 % от всички регистрирани стопанства у нас обработват 82 % от земеделската земя в страната. От 17 666 компании в сектора, 10 имат оборот от 2, 89 млрд. лв., при общ размер на отрасъла в БВП от 4 млрд. годишно. Това са т. нар. агроолигарси – зърнопроизводители. Същите, за периода 2007 – 2013 г., са усвоили по първи (директните плащания) и по втори стълб (развитие на селските райони) около 14 млрд. лв., разбира се, срещу съответната комисионна за политическите лица.
2. Монокултурно земеделие – отглеждане само на зърнени култури, които изнасяме като суровина с ниска добавена стойност. Същевременно имаме силно ограничено производство на традиционните за нашия географски район животни, зеленчуци и плодове. Вследствие на това, нуждите на местния пазар, както за пряка консумация, така и за преработващия сектор (консерви, млечни продукти и колбаси) се запълват с внос. За 2016 г. произведеното месо е било 150 хил. тона, а консумацията годишно в страната е 400 хил. тона, тоест днес 250 хил. са внос. В него не са включени мембрани, сланини и месни изрезки (в Западна Европа те не се влагат в колбасарството), които се внасят десетки години наред в страната и се влагат в колбасите, за да отговорят на ниската покупателна способност на населението. В това се корени и наболелият проблем, на който бе дадена гласност миналата година, а именно, че хранителните стоки, произвеждани за Източна Европа, са с по-ниско качество. За информация, през 1989 г. количеството произведено месо е било 1, 272 млн. тона и отглеждани 17 млн. чифтокопитни (свине, говеда и овце) срещу 2,4 млн. такива през 2016 г. Също така, 70-75 % от млякото, използвано като суровина в млечните продукти – сирена, масла и др., които се продават в търговската мрежа, също е внос – млечен микс от Полша и Германия, сухи млека и предпочитаното палмово масло, с влагането на което трябва да се отговори отново на ниската покупателна способност на населението.
При зеленчукопроизводството положението е същото – през 80-те години на миналия век сме произвеждали по 800 хил. тона домати годишно, а през 2016 г. – 141 хил. тона. Според анализ на предварителните данни на НСИ, за периода януари-ноември 2017 г. сме внесли 213 хил. тона зеленчуци, изнесли сме 34,1 хил. тона, внесли сме 262,6 хил. тона плодове, изнесли сме 36,1 хил. тона. Това е голям провал за една страна, притежаваща перфектни условия за развитие на зеленчукопроизводство. Е, имаме ръст при засадените площи с тикви, но това не заради търсенето на пазара, а заради факта, че с 50 хил. лв. разходи за обработка, се вземат 500 хил. лв. субсидии.
Същевременно е нарушена връзката между първичен сектор – селско стопанство и вторичен – преработка на земеделски суровини и производство, дистрибуция и търговия с готови за консумация продукти. Затова както на вътрешния, така и на външните пазари липсват автентични крайни български продукти от хранително – вкусовата промишленост. Доказателство за това е фактът, че въпреки преобладаващия дял на зърнопроизводството, България внася хлебопекарни смеси и хлебни полуфабрикати.
Според изследване, направено от доц. Огнян Боюклиев от Института за икономически изследвания на БАН, за периода, в който България е член на ЕС, теоретично с модела на прилаганото до момента свръхедро, монокултурно земеделие, в сравнение с модела на традиционното българско производство, страната е загубила около 10 млрд. лева добавена стойност и около 500 хил. работни места (условно целогодишно заети).
А най-страшната последица от случващото се в земеделието и свързаните с него вторични сектори е обезлюдяването на малките населени места, където основното препитание и съответно възможностите за икономическа дейност са били винаги налични основно в селското стопанство. България така и не успя да създаде традиционните за европейските страни семейни ферми и над тях да се надгради вторичния сектор, както и да го свърже с други сектори с потенциал в страната, какъвто е туризмът. За разлика – Гърция, където освен заради чистите морски води, се ходи и заради вкусната традиционна местна кухня, която се предлага на туристите.
В заключение може да се каже, че агросекторът целенасочено беше моделиран, основно чрез субсидирането, в посока да се генерират неестествени печалби за едно малцинство, а не да се задоволяват продоволствените нужди на държавата и да се развива социалната му роля за осигуряване на заетост и доходи.
Изводът от горното е, че над 50 % от евросредствата не са нищо друго освен „усвоени“ пари, целящи облагодетелстване на близки до властта лица (клиентелата) за купуване на власт и продължаване на грабежа.
Вътрешното потребление е втория по важност двигател за икономическия растеж на стараната, като през втората половина на миналата година дори изпревари износа. Основни фактори, които повлияха върху ръста на вътрешното потребление са:
1. Експортно – ориентираните отрасли като аутсорсинга, както и местни предприятия, работещи за чужбина, поради големия обем поръчки и липсата на кадри, вдигнаха нивата на заплащане на служителите. Това оказа натиск и върху останалите сектори в страната, като принуди местните работодателите да направят същото, притиснати от риска да изгубят кадрите си, въпреки явното нежелание на немалка част от тях, демонстрирано с оправданието, че ще изгубят конкурентоспособността си. Увеличените трудови възнаграждения с ръст от 10 % само за 2017 г. доведоха до по-голяма покупателна способност, за съжаление само за една част от населението.
2. Паричната политика на централните банки (в случая за България влиянието е на ЕЦБ) с поддържането на ниски лихви освободи по-голяма разполагаема сума от доходите на хората със заеми, особено на тези с жилищните такива, които са на голяма стойност. Лихвите по тях в следкризисните години достигаха 10-11 %, а днес са на нива от 3-4 %, тоест при заем от 80 хил. лв., реалното намаление на вноската е около 300 лв.
3. Туризмът в страната, за който бе посочено по – горе че „лети“, има пряко влияние върху търговията на дребно, особено в сферата на бързо разрастващия се в днешно време културен туризъм в градска среда.
4. Трансферът на пари от българите в чужбина продължава да заема съществен дял при потреблението, а в определени региони, където половината от активното население се труди навън и с това изхранва своите семейства, той е основен.
5. Пазарът на недвижими имоти – посочените по-горе обстоятелства – нарастването на заплатите, ниските лихви по кредитите, откритите нови работни места, основно в големите икономически центрове София и Пловдив, доведоха до бум на жилищното търсене там през 2017 г., съответно и нарастване на цените с 9 %. През миналата година покупките са били основно извършвани с кредит за лични нужди, за разлика от по-миналата година, когато се се правили с инвестиционна цел и са се заплащали в кеш от хората със спестени пари, пренасочващи ги от банките към недвижимите имоти заради по-голяма доходност от порядъка на 5-7 %, сравнена с нищожната 0,15 % при спестяванията, дължаща се на сегашните средни лихвени нива.
Трябва да се отбележи и силния пазар на офис имоти, при който над 80 % от площите са заети от аутсорсинга на услуги в страната. В момента набира скорост и търсенето на имоти с индустриални цели (производствени, логистични, складови и др.), което отново е свързано с аутсорсването на производствени дейност от чужбина, най-вече Западна Европа и то на големи компании, поради ниските оперативни разходи, както бе посочено по-горе. Интересът към логистичните имоти е подкрепен и от електронната търговия, като такава тенденция се наблюдава в цял свят. Индустриалният инвеститорски интерес до момента бе насочен основно към Пловдив, но изчерпването на подготвени кадри там измества търсенето към други локации в страната като Плевен и Русе. И въпреки това Северозападна България не успява да се класира на инвестиционната карта, защото общоизвестно на всички е, че там беше разгромена цялата икономическа инфраструктура, а с това и се обезлюди този регион откъм хора в активна трудова възраст.
Пазарът на труда
Вследствие на благоприятната международна пазарна конюнктура, описана по-горе, се увеличава броя на заетите в страната и достига предкризисните нива. Същевременно са налице много смущаващи тенденции, които влияят негативно както върху икономическото, така и върху общото състояние на страната, а именно:
– намалява броя на населението в трудоспособна възраст, което е предопределящ фактор за потенциала на икономиката в бъдеще. През 2016 г. трудоспособното население е било 4,3 млн. души, а през 2009 г. – 4,8 млн., тоест за 7 години е намаляло с близо 500 хил. Още по-притеснително е, че то преобладаващо намалява във възрастовата група 15-25 години. Тази тенденция се потвърждава и от данните на НОИ, според които през 2016 г. в пенсия са излезли 107 хил. души, а през 2017 г. 54 хил. са завършили средно образование, тоест двама напускат пазара на труда, а един ще влезе.
– заетите във високите възрастови групи увеличават броя и дела си. През 2016 г. броят на икономически активните в групата 55-64 г. е 3,6 пъти повече от тези между 15 и 24 г., което е очаквано в условията на застаряващо население и емиграция на младите поради нежеланието им да работят на нископлатени и безперспективни работни места при тежки социални условия. Заетостта във възрастовата група 15 и 24 г. спада до 19,8%, което е най-ниското ниво през последните 14 години.
По отношение на подмятаната до оглушаване констатация за дефицит на квалифицирана работна ръка, особено от страна на „големите“ работодателски организации, може да се каже, че такова нещо като „дефицит“ в една пазарна среда не може да съществува. Просто качествената работна ръка не желае да заема съответните позиции срещу предлаганите работни заплати.
Разбира се има сектори, като ИТ, където въпреки високото заплащане, не може да се намерят кадри, но това е проблем за целия свят заради скорострелното навлизане на технологиите във всички икономически и социални сфери. Другата причина за недостига на квалифицирани кадри се крие в действията на политическия и икономически „елит“ на страната през последните 30 години.
Много добре всички помним времената, в които десетки хиляди инженери със знания и натрупан опит бяха изхвърлени на улицата. Едни заминаха за чужбина, други се преквалифицираха, а имаше и немалко случаи, в които ставаха таксиметрови шофьори. Е, тези същите политици и работодатели, които днес плачат за кадри, взимаха заводите за левче, после ги нарязваха за скрап и прибираха по няколко милиона. През прехода те присвоиха всички публични средства в тях, които са основния капитал за инвестиране в производствени мощности и продължават да го правят.
Скъпи „назначени“ работодатели, добре е да знаете, че квалифицирана работна ръка се създава във времето, при наличието на устойчива икономика, с инвестиции в производствени мощности на добро технологично ниво! Трябва постоянна връзка с образованието, защото държавните предприятия, които осигуряваха стажове вече ги няма! Необходимо е и адекватно отношение към служителя, а не както през последните 30 години – мачкане и ощетяване, за сметка на фаворизирането на политиците, които осигуряват субсидии, далавери и чадъри!
По отношение на резервите на пазара на труда, за което различни експерти се надпреварват да говорят, в действителност такива има, но те са с изключително малък потенциал. Групата от близо 250 хил. души според едни, според други – 200 хил., а според НСИ за 2016 г. – 165 хил., обозначавана в публично пространство като обезкуражена, немотивирана и нетърсеща работа, реално наброява около 30-40 хил. души (трайно безработни, преживяващи с алтернативни доходи от близки роднини или асоциални личности).
Всички останали, които статистиката и социологическите проучвания засичат, са хора, за които може да се каже, че полагат повече труд и от регистрираните работещи. Това са майсторите, който извършват специфичните ремонти за поправка на покривите на сгради, участващите в сезонните дейности по събиране на билки и плодове, млади хора, които работят по няколко месеца в чужбина и после се прибират в страната, за да харчат заработеното тук и т.н. Всички те са в сивата икономика по ред причини.
Разбира се, тук попадат и лица, работещи над закона, но те са кокошкари и са рожба на престъпната среда формирана от големите политически и икономически престъпници. И накрая групата на т. нар. „обезкуражени“ трябва да се разграничи от онези лица (основно представителите на ромската общност,) които не са особено трудово активни, но получават различни социални помощи, за да бъдат стимулирани да участват в схемите за контролиран вот, прилаган от нашите политици.
По отношение на вноса на работна ръка, някои работодатели, изявяващи се като експерти жестоко се лъжат, че това може да реши проблема. Да, може да дойдат 3 хил. младежи, предимно от Молдова и Украйна, както стана през лятото на 2017 г. по черноморските курорти, но те са гастрольори, дошли основно да изкарат почивката, отколкото за самата работа. А нашата младеж, образована и владееща езици, от няколко години вече е в сферата на аутсорсинга, със заплата от 1,5 хил. лв., а не да се моли за 500-600 лв. в туризма и то сезонно.
При сегашните възнаграждения на труда и наличните социални условия, няма как в България да привлечем някого за постоянна работа с перспектива за кариера и т.н. Да, в Полша има привлечени украински работници (само тези без разрешително са над 1,5 млн.), но там минималната работна заплата е 1 000 лева, а средната е близо 2 хил. и те са на една крачка както от родината си, така и от Западна Европа.
С виетнамски работници, които работодателските организации предлагат в своите становища до правителството, също няма да стане, защото в родината им се отварят над милион нови работни места годишно и се разширява производството във всички сектори. А те дори миналия месец представиха дизайни на собствени марки автомобили, които започват да произвеждат. Много интересен е и въпросът на каква цена ще им излизат тези работници от чужбина на нашите работодатели. Да приемем, че им се дава работна заплата от 800 лв., подсигурят им се още 400 лв. за телефон и квартира и самолетни билети за прибиране един път годишно по родните места, то сумата набъбва до 1500 лв. Не виждам логиката защо не ги дадем на нашите работници, а не да ги мъчим за по 600-700 лв. на месец и те да ходят да работят в туризма в Малта на 1000 евро или в земеделието на Запад с възнаграждения 1,5-2 хил. евро!
Доходите от труд растат, основно заради натиска на пазара, но въпреки това остават на най-ниските нива в ЕС, което прави покупателната способност на по-голяма част от българското население незадоволителна за водене на един сносен начин на живот. Малко статистика: по прогнози на Организация за икономическо сътрудничество и развитие (ОИСР) за тази година се предвижда увеличение на заплатите в различните държави от Централна Европа от 4 до 5 %.
По-конкретно за Унгария то е 4,9 % и при средна работна заплата там над 2 хил. лв., това прави увеличение от 100 лв. В България, при средна брутна месечна заплата (това е усреднена статистическа стойност, ползвана от НСИ) около 1100 лв. за миналата година, широко тръбеното от всички 10 % увеличение излиза пак толкова (100 лв.). Но ако трябва да разгледаме нещата диференцирано с оглед регионалната пропаст в доходите между петте икономически центъра и останалите населени места, се вижда, че в по-голяма част от страната средния доход от труд е около 600-700 лв., тоест имаме увеличение с 60-70 лв.
Синдикатите от индустриалния сектор в Германия миналия месец извоюваха 3,5 % увеличение на заплатите и възможност за 28 часова работна седмица, а средната работна заплата там е от 2 до 4 хил. евро в зависимост от отрасъла. При това положение догонването на развитите държави по доходи може да има само в сънищата ни!
Същевременно, в изследването на Института за социални и синдикални изследвания към КНСБ, представено в края на миналия месец се вижда, че цените в страната се доближават до средните ценови равнища на ЕС-28 – до 71 % за храни и безалкохолни напитки, до 53 % за електроенергия, газ и други горива, до 65 % за транспорт, а това са най-големите пера в разходите на домакинствата с ниски доходи, които са преобладаващата част в страната, видно от данните, изложени по-долу.
Само за сведение, ето цените на някой продукти в търговската верига „Кауфланд“ в Германия, посочени в брошурата им за периода 22 – 28.02.2018 г. – банани 3,60 лв., чери домати – 2,60 лв., охладена пъстърва – 18 лв., телешка кайма – 11 лв., охладено пиле – 8 лв., сирене „Ементал“ – 20 лв., като цените са за килограм и без промоционалната отстъпка, която варираше от 15 до 30 % за всички посочени стоки. Същевременно заплатите там са седем пъти по-високи от българските, разбира се, цената на жилищата, наемите им, посещението на ресторанти са по-скъпи и това е логично, като се има предвид, че цяла Европа, а от няколко години и целият арабски свят иска да живее там.
Друга негативна тенденция при доходите в страната е неравномерното им разпределение. В тази връзка, хората не вярват изобщо на политици и експерти, когато им говорят за икономически растеж, защото голяма част от последния се разпределя между една малка част от населението (най-високите подоходни групи), при други е минимално, а при трети, основно в селските региони – никакво. Подоходното неравенство в България расте постоянно от 2012 г. насам, като през 2016 г. става най-голямото в ЕС.
Според цитираното по-горе изследване на КНСБ, под прага на бедност (официалната линия на бедност приета от НСИ) от 314 лв. доход на едно лице са 27 % от домакинствата или 1, 9 млн. души. (1,2 млн. от пенсиите са под този праг), а с доход от 314 до 581 лв. са 45,1 % или около 3,2 млн. Във въпросното изследване КНСБ е установила, че за издръжка на един член от домакинството (покриване на разходите за храна, поддръжка на жилището, здравеопазване, образование, транспорт, почивка спрямо средните български стандарти) са необходими 581 лв. От цитираните статистически данни се вижда, че 72 % от населението или 5,1 млн. души живее с общ доход на едно лице под необходимите средства за издръжка на живота. Пропастта при доходите спрямо отделните региони в страната също е изключително голяма. През третото тримесечие на 2017 г. средномесечната заплата за във Видин е 648 лв, а в София – 1261 лв.
Преразпределението през данъците отново допринася за това неравенство. България е на първо място в ЕС по дял на косвените данъци (ДДС, акциз) от общата данъчна тежест. За 2016 г. те са 52,5 % или 13, 261 млрд. лв., спрямо 19,6 % или 5 037 млрд. постъпления от преки данъци, което ни нарежда на предпоследно място на опашката. Известно на всеки е, че косвените данъци се плащат от крайните потребители и имайки предвид доходите на по – голяма част от населението, изложени по-горе, означава, че ние прекалено много товарим бедните за сметка на богатите.
Като включим социалното и здравно осигуряване – 7 134 млрд. лв., което също отнема от заплатата, то нещата стават трагични за хората с ниски доходи. От друга страна, от едрия и определена част от средния бизнес – т. нар. клиентела на властта – в хазната влизат незначителни постъпления от корпоративен данък, а същите са най-големите бенефициенти по обществените поръчки, концесии и са „абонирани“ за различни европроекти, от които крадат милиарди ежегодно, наред с политиците, а това са пари, платени през данъците от всички нас.
Социалното неравенство ясно се вижда и в структурата на депозитите и кредитите на населението. Според социологическо изследване на агенция „Тренд“, проведено през 2017 г. се установява, че около 70 % от българските домакинства нямат депозити. По данни на БНБ към края на 2017 г. се вижда, че 64 % от всички депозитите са до 1 000 лв. с обща сума по тях 1 млрд. лв., а депозитите с над 1 млн. лв. са 762 бр. с обща сума по тях 1,86 млрд. лв., като тук не са включени тези с над 10 млн. и с над 100 млн. в банкови сметки и активи в чужбина на „бизнесмените“ и „политиците“ от прехода. Макар спестяванията като цяло да растат през 2017 г., тенденцията е малките депозити да намаляват (това показва, че хората ги теглят, за да покриват текущи нужди, защото сума от 1-2 хил. лв. е крайно недостатъчна за каквато и да е инвестиция), а най-голям ръст от близо 17% бележат тези между 200 и 500 хил. лв.
Същевременно при кредитите на гражданите, при анализ на данните на БНБ, отчетени към края на юни 2017 г., се установява, че всеки трети има заем. Най-голям е делът – 63,7 % на тези с остатъчен дълг до 5 хил. лв. Това са заеми за покриване на неотложни нужди в семейството или евентуално за покупка на кола на старо. Тази задлъжнялост кореспондира с цитираното по-горе изследване на КНСБ, че 72 % от населението живее с общ доход на едно лице под необходимите средства за издръжка на живота.
При покупките на една от най-масовите стоки – автомобилите се вижда отново колко са бедните и колко са богатите. За 2017 г., въпреки отчетения голям ръст при продажбите на нови коли, те са само 39 хил. спрямо близо 340 хил. закупени автомобила втора употреба. Над 85 % от автомобилите в страната са над 10 год., а близо 50 % – над 20 год., което е една от причините за мръсния въздух в големите градове, особено София. „Титанът“ на финансовата мисъл Владислав Горанов даде предложение миналия месец да се обложат старите коли с по-високи данъци, за да не се замърсява въздуха, но забрави да обясни как българите ще може да си купят нови при сегашните нива на доходите.
Също така социалното неравенство е силно изразено и при образованието на подрастващите. Според изследване на PISA от 2015 г. в България е най-драстична зависимостта между успеха на ученика и социалния му произход от всички държави от ОИСР. И това е следствие от факта, че в страната огромна част от населението живеe в материални ограничения и всеки ден се бори за оцеляване, а при това положение трудно можеш да управляваш личностното и професионално развитие на детето си. Същевременно образователната ни система не може да осигури достатъчно високо средно ниво на всички ученици, за да имат същите равен старт по-нататък.
Сивата икономика като част от „икономика, ощетяваща бюджета“
За последните 10 години сивият дял в икономиката на страната е в рамките на 30-35 %, според изследвания на авторитетни международни организации – Европейската комисия, Международния валутен фонд, Световната банка, VISA EUROPE и др. При провежданите от мен изследвания, които започнах да правя през 2003 г. като служител на службите за сигурност във връзка с установяването на лица и групи, осъществяващи деструктивно въздействие върху икономическия и политически живот на страната и продължих след напускането ми през 2010 г., се фокусирах върху явлението „икономика, ощетяваща бюджета“. То включва преките финансови щети за държавата от незаконните схеми, осъществявани както през приходната, така и през разходната част на бюджета.
Изследванията се осъществяват по създадената от мен методика „последен обложен в приходната и последен разпоредител в разходната част на държавния бюджет“, чрез системата за мониторинг „Вълна“. Разликата между моите изследвания и другите в тази област на горепосочените организации е видна от обхвата на метода, по който работя, а именно – аз включвам и кражбите през разходната част на бюджета, които се осъществяват по легален начин, облечени в процедури, разписани на по 300-400 страници, какъвто е Закона за обществените поръчки, а всъщност те са напълно манипулирани и предрешени в полза на лицата, платили комисионна.
В тази връзка, в изследването „Динамика на сивата икономика 2007-2016“ на Българската стопанска камара от септември 2017 г. се посочва, че за периода 2007-2016 г. несъбраните данъци са над 22,6 млрд. лв., като изрично е посочено, че това е при занижена оценка, защото са работили само по статистически данни.
Но още по-същественото за ниската стойност на щетите за бюджета, посочена от тях е, че те обхващат само незаконните схеми в приходната част, а именно неплащането на данъци, акциз и мита, без да отчитат злоупотребите за милиарди в разходната част, извършвани при разпределението на публични средства чрез обществени поръчки, концесии, финансиране на проекти с евросредства и различни неоснователни данъчни облекчения, което е включено в моите проучвания.
Тук е мястото да посоча, че най-ясно очертаващата се тенденция през последните десет години в ощетяването на бюджета са приоритетните кражби откъм разходната му част, което се дължи на следните обстоятелства – сумите са големи, съответно големи са и комисионните, дели се между двама и не бие на очи, защото е замаскирано под слогана „Видими резултати“, ползван често от една партия.
Корените на въпросната тенденция са от 2000 г., като това е тясно свързано с генезиса на българската икономика в годините на прехода – овладяването на пазарните ниши и концентрацията на капитал. Въпросната тенденция се засили особено след влизането ни в ЕС поради „усвояването“ на евросредства във всички области.
Илюстрирано с пример: при контрабандата на цигари печелят, съответно ощетяват хазната с неплатен акциз и ДДС, около 250 хил. души, като босът на контрабандния канал и политикът прибират по няколко милиона, а потребителят (основно от бедните социално-икономически слоеве) – по 1 лв. на кутия.
Според доклада „Тенденции и рискове пред пазара на тютюневи изделия в България“ на Центъра за изследване на демокрацията, представен миналата седмица финансовите средства, които се акумулират от продажбата на контрабандни цигари в страната за 2017 г. са 198 млн. лв. Но тук всичко се вижда и носи негативи на правителството, докато при обществената поръчка се дели между премиера, съответния министър и олигарха или кмета и местния феодал и откраднатото само при една поръчка е 30-50 млн., а пък и хората се радват, защото има градинка, стадион, асфалтирани пътища и т.н. Колко са качествени и колко е откраднато при построяването им, обаче, не е ясно, защото е замаскирано от фанфарите по рязане на лентички.
В тази насока е показателен случаят на започнатото наказателно преследване през миналия месец срещу кмета на община Септември за злоупотреби при разходването на 13 млн. лв. публични средства чрез обществени поръчки, а сумите при големите общини, министрите и премиера се равняват на стотици милиони. В България, при обществените поръчки, както и във всяка област, където има разходване на публични средства е налична йерархична престъпна структура (фирми, политици и ръководители на държавни институции) за печеленето им с порочни практики и последващи кражби на близо 20-30 % от сумите по тях. Годишно през обществени поръчки се разпределят около 5-7 млрд. лв., което е около 20 % от общите държавни разходи.
В периода 2007-2015 г. държавните структури са похарчили близо 70 млрд. лева.
Имайки предвид, че 10 % от стойността на поръчката получават възложителите под формата на комисионна и още 10-20 % прибират изпълнителите чрез надписване на обеми и влагане на евтини, съответно некачествени материали, налице е ощетяване на хазната с над 14 млрд. лв. за разглеждания период. Голяма част от договорите отиват в ръцете на малко на брой фирми – 10% от изпълнителите печелят 71% от поръчките, чиято стойност е 85% от сумата на всички подписани договори за периода.
А днес вече сме свидетели на „най-бутиковата“ криминална схема, а именно овладяването на критичната държавна инфраструктура – транспортна, ВиК, енергийна и т. н. Криминална е, защото финансовите средства, с които се придобива собствеността върху тези обекти са откраднатите пари от народа. Нагледен пример е покупката от миналия месец на енергоразпределителното дружество „ЧЕЗ“ чрез подставено лице, зад което стоят крадците на прехода (политическия и икономически „елит“), които си правят сметката, че по този начин ще бетонират феодализма в България за дълъг период от време.
Моите проучвания показват, че годишното ощетяване на държавния бюджет през последните години се движи от 5 до 8 млрд. лв. в съответствие с растежа на БВП, тоест е около 7-8 % от него. В тази престъпна дейност участват около 3 хил. стопански субекта, които формират основната структура, която има пирамидален характер и кореспондира с йерархическата структура на държавната власт. Установените тесни двупосочни връзки между двете структури осигуряват трайно срастване от мафиотски тип.
Дотук говорихме само за преките щети от вихрещата се икономическа престъпна дейност в страната – ощетяването на бюджета, а косвените са с още по-голяма тежест, защото нанасят погром за десетилетия напред в икономическо, социално и политическо отношение – нелоялна конкуренция, лица над закона, липса на всякаква възможност за предприемачество за останалите членове на обществото, защото някой е прибрал целия капитал, недофинансирани социални системи, даващи некачествени услуги, които са пред колапс, огромно социално неравенство по отношение на лица и региони и разбира се, контролиран вот, гарниран със силно задушена медийна среда, чрез която се манипулира в полза на силните на деня. Затова в България има действащи политици, които на минута крадат по 1 млн. лв. и други, при които се засичат около 2 хил. контакта с различни хора от страната за криминално разпределение на обществен ресурс, кадруване и т.н., но именно тях ги отразяват всеки ден по медиите с техните „постижения“. Това вече е културно и нравствено извращение на „ментално изкривени социални индивиди“, участващи в това! И ще продължи да е така, докато останалите членове на обществото стоят в ролята на статисти!
Криминалното разпределение на Капиталът е основния проблем на българската икономика. Различните генерации в политиката прилагаха различните престъпни схеми според икономическите процеси, течащи в страната през годините назад, като всички откраднаха задоволително – едните 20 млрд. от приватизацията, заменки и контрабанда, а последните – 20 млрд. от обществените поръчки и проектите, финансирани с евросредства. След близо 30 години преход от една политическа и икономическа система в друга, резултатът днес е: няколкостотин човека и 15 хил. доверени около тях държат целия капитал, придобит по криминален път.
В момента същите са блокирали около 30 млрд. лв., тоест те не влизат в реалната икономика, необходими най-вече за развиване на производство на автентични крайни продукти с висока добавена стойност, съпроводени от научноизследователска и развойна дейност, които да са конкурентоспособни на международните пазари и да носят свежи пари. Същите, с поддържаната от тях група от около 500 хил. души, налагат неписаните правила на корупция, зависимости и шуробаджанащина. А най-страшното е, че днес, в ерата на консуматорското поведение, всеки е готов да спазва тези неписани правила, за да може да участва и той със своята малка далавера. И винаги оправданието е едно – „такава е системата“.
Инвестиции
В последните години преките чужди инвестиции (ПЧИ) стремглаво намаляват – през 2008 г. са били 6,2 млрд. лв., а за 2017 г. са 1,8 млрд. лв., без да отчитаме периода 2006-2007 г., когато достигнаха до 9 млрд. долара. Тогава структурата (недвижими имоти и финансов сектор) и философията им (позитивизма от влизането на България в ЕС) бяха съвсем други, но отново бяха продукт на глобалните пазарни тенденции. И въпреки, че през 2017 г. имаме увеличение с около 36% спрямо 2016 г., притеснителното е, че ръстът идва единствено от инвестициите в дългови инструменти, които имат и най-голям дял.
Това са предимно заеми от чуждите компании майки към техни представителства в страната, които са свързани с все още ниските лихви и в повечето случай представляват счетоводни трикове с данъчна цел. Същевременно намаляват инвестициите в дялов капитал и реинвестирана печалба. Това показва, че интересите на инвеститорите са предимно краткосрочни и в преобладаващия случаи става въпрос за вече стъпили в страната предприятия, разширяващи и обновяващи дейността си, а не нови чужди инвеститори.
Haй-гoлeмият нeтeн инвecтитop y нac отново ocтaвa Xoлaндия c 875.7 млн. eвpo, но това в действителност не са ПЧИ по същността си, защото на практика, в преобладаващата си част това са пари на български лица, „прекарани“ през либералния данъчен режим там с цел избягване на облагане, а преди това и през други офшорни зони за скриване на истинския собственик.
Тази година Холандия бе обявена от международната организация за проучвания “Оксфам”, базирана в Оксфорд за страна, която отговаря на критериите за офшорна зона, но тъй като е член на ЕС, не попада в черния списък. Трябва да се има в предвид, че през последното десетилетие една пета от ПЧИ са от офшорни зони. Според статистиката, която води БНБ, само до 2011 г. те са 4,65 млрд. евро. Това са парите на нашия политически и икономически „елит“, генерирани от незаконните схеми в страната през последните 30 години, прикривайки собствеността си чрез офшорни компании.
Другото, което прави впечатление е, че инвестициите са насочени към експортно – ориентирани производства, привлечени в страната поради много по-ниските разходи тук в сравнение с други страни от ЕС, а не към такива за вътрешния пазар. Това се дължи на факта, че в страната всичко е „парцелирано“, отделно пазарът е малък и с ниска покупателна способност.
Именно затова неспирното говорене от страна на политици и експерти как в България се привличат инвестиции е глупаво и манипулативно! Реално инвестициите за цялата 2017 г. са около 700 млн. лв., а същевременно за същия период бюджетът е ощетен със 8 млрд. лв. от политическия и икономически „елит“, който преобладаващо ги изнася в банкови сметки в чужбина или в други активи (къщи на екзотични места, яхти и т. н.), а не ги влага в България за развиване на икономиката.
А тези, които се връщат през офшорки по описаната по-горе схема отиват за купуване „на килограм“ на цели отрасли, с една единствената цел – да подхранят и заситят алчността на същия този „елит“, без да ги управляват и развиват правилно, което ще е не само в техен интерес, а и на цялото общество. Днес Гинка от Пазарджик купи ЧЕЗ, утре Петкан от Горно Кобиле ще купи АЕЦ „Белене“. Истината е проста, но грозна и трагична – в последните 30 години почти цялата добавена стойност, изработена с усилията и труда на цялото обществото, ежегодно „потъва“ в нечии джобове чрез кражби. При това положение няма как да имаме конкурентоспособна икономика и прилични доходи.
Иновации
Високотехнологичният износ на България е 4 %, а в Европа – средно 20 %. Днес само 2-3 % от компаниите в България ползват научните организации, които са публично финансирани – БАН, Селскостопанската академия, университетите и т.н. за прилагане на научноизследователска и развойна дейност в бизнеса им. И въпреки малкото пари, които отделя държавата за научноизследователска и развойна дейност, същите поради корупция се раздават неясно и не отиват там, където е необходимо.
Да, строи се инфраструктура, какъвто е примерът със „София тех парк“ – красива, но празна сграда, пълна с апаратура, която трупа прах и остарява морално, изградена само заради „усвояването“ на пари от надписването на цени на строително-монтажни дейности и покупка на апарати. И никой от нашия „елит“ няма визия кой ще работи в тези центрове, кой ще плаща заплати, кой ще финансира проучванията и най-вече на коя икономика ще послужат те. На нашата ишлемарска ли? Най-трагичното е, че тук никой не инвестира и в човешкия капитал – учените, особено при фундаменталната наука, която е майка на човешкото развитие. А който не инвестира в наука и иновации, не може да очаква сериозен икономически растеж. Този проблем отново е свързан със структурата на икономиката ни.
От едната страна стои държавно субсидирания бизнес, който има финансов ресурс и бизнес инфраструктура, но от „правене на схеми“ няма време за иновации, производство и участие в глобалните вериги на доставките, а от другата страна са мимикриращите малки предприятия. По статистически данни 93 % или около 280 хил. фирми от общо около 340 хил. активни в страната са микропредприятия (до 9 наети лица), а 50 % или 144 хил. от тях са без наети лица. Това са основно предлагащи услуги на вътрешния пазар – фризьорски салони, автосервизи, счетоводни къщи, баничарници и т.н. Е, какви иновации да прилагат те, а пък дори и да искат, нямат финансовия ресурс, защото може в месеца да не са „чукнали“ 20-50 касови бележки, за да имат възможност да си платят осигуровките, но не са откраднали месечните 20-50 млн. лв. като „елита“, които да инвестират в иновации и индустриално производство.
За българската икономика може да се направят следните изводи, които са и факти:
Износът на страната в преобладаващата си част е суровини и аутсорсвани стоки и услуги, като само около 7 % е делът на автентичните български крайни продукти, които се реализират на международните пазари, а именно те са с висока добавена стойност. Наблягам на износа, защото само той може да бъде в основата на устойчивото икономическо развитие на България.
За 2016 г. (за 2017 г. все още няма обобщени данни) суровините и материалите имат дял от 39 % от целия стоков износ на страната. България е четвърти по ред износител на глава от населението на зърно в света. Нарежда се и в челната петица по добив и износ на билки (близо 65 % отиват за Германия), защото само 5 % се преработват в страната от 15 хил. тона, добивани годишно. Като включим и енергийните ресурси с дял от 10 % се очертава, че близо 50 % от експортната ни листа са стоки с ниска добавена стойност, които не влизат във вторичния сектор – преработващата индустрия, където им се добавя стойност, създава се заетост, прилага се по-висока технологична обезпеченост и се отваря необходимост от научноизследователска и развойна дейност.
Ето един елементарен пример в тази насока – ако днес един тон изнесено от страната жито по борсови цени е около 280 лв., то преработено в брашно и вложено после в хранително-вкусовата промишленост, примерно произведени кексчета с горски плодове – боровинки и малини, същото става екологично чист продукт, който може да се продава на европейския пазар като краен продукт, но вече стойността му ще бъде няколко хиляди евро. Успоредно с това ще има заети високоспециализирани служители – технолози, инженери за поддръжка на производствените мощности, специалисти по маркетинг и логистика. По този начин ще се отвори и нужда от научно – приложни дейности, както по усъвършенстване на технологичното производство, така и на вкусовите качества на продукта. Ако тези процеси са налице, може да имаме продукти с висока добавена стойност, които от своя страна да водят до високи трудови възнаграждения.
Другата негативна черта на тези суровинни отрасли е съсредоточаването им в ръцете на ограничен брой лица, т. нар. олигарси. Последните са овладели всички сектори, където държавата плаща или дава нещо за ползване т.е. благата на народа. Те държат най-апетитните концесии в миннодобивната промишленост, почистването на общините и извозването на отпадъци, абонирани са за най-големите обществени поръчки в строителството, прибират над половината от евросредствата по различните програми на ЕС, ползват контрабандни горива и избягват плащането на данъчните задължения и това са все едни и същи лица във всички икономически сфери.
Това са същите хора, на които в началото на прехода им бяха подарени заводите и парите, които бяха на скрит отчет. Ето така се получава концентрация на капитала, естествено не по пазарните правила. Лицата, притежаващи тези огромни капитали имат несравними предимства пред останалите членове на обществото за влияние върху икономическия и политически живот в страната. Това значи, че те имат възможността да пишат в свой интерес нормативните правила (законите и тяхното прилагане от оторизираните институции), както и неписаните правила – корупция, назначения в държавните органи на принципа „свой човек, който служи на схемата“ и т.н. Останалите членове на обществото са излишни на държавната трапеза, затова те трябва да търсят или препитание в чужбина, както се случва вече близо 30 години, вследствие на което населението на страната е намаляло с близо 2 млн. души, или да работят за най-ниските трудови възнаграждения в ЕС и да живеят в оскъдност, заради алчността на едно малцинство от „големи ганьовци“.
При другото голямо перо в износа – аутсорсинга – от една страна положителното е, че се осигурява заетост, но от друга негативният резултат от него е, че нашата държава продава физически труд и интелектуални умения, а не продукти. Затова този тип индустрия не задвижва пълния икономически цикъл от суровината до изкарването на краен продукт на пазара, което да даде висока добавена стойност, широка диференцирана трудова заетост от нискоквалифицирани до високоспециализирани служители и най-важното – такъв затворен цикъл задължително трябва да е придружен от научноизследователска и развойна дейност, която да генерира иновации. А днес те са най – важния фактор за конкурентоспособността на всеки продукт, независимо на кой пазар в света се реализира.
Основната причина за така очертаната структура на експортната листа на страната е концентрацията на капитала вследствие на криминалното разпределение на публичния ресурс през последните 30 години. Лицата, които държат финансовия ресурс в страната нямат желание и интерес да го влагат в изграждане на производствени мощности, с които да се излезе с крайни продукти с висока добавена стойност на международните пазари, защото са заети с държавно – субсидирани бизнеси и незаконни схеми, които са овладели посредством политическото управление на страната, работещо единствено в техен интерес.
При тези бизнеси, гарнирани с монополни положения на пазара печалбата е двойна, бърза и сигурна заради неконкурентната среда, в която се развиват. Докато при легалния бизнес, почиващ на пазарните правила, е нужно „блокиране“ на първоначален голям капитал за финансовото обезпечаване на пазарни проучвания, проектантски услуги и лаборатории, които да дадат добрите характеристики на продукта, за да бъде той конкурентоспособен, а възвращаемостта идва най-малко на 3-тата година и то при условие, че продуктът успее да пробие на пазара в конкурентна среда. Едва тогава можем да говорим за икономика с потенциал. В тази връзка устойчиво икономическо развитие се наблюдава в държави – както развити, така и развиващи се, които са се специализирали в производството на определени стоки и експортно – ориентираните отрасли, които ги създават се явяват мотори на икономиките им, като създават широка икономическа инфраструктура около себе си от доставчици, подизпълнители, дистрибутори и т. н. За огромно съжаление в България такива не са налични, защото „елитът“ няма време от незаконни схеми и политически манипулации да развива производства.
Други причини за „яловия“ ни експорт са липсата на стратегическо планиране, зависимостта на управляващите от чужди държави и организации, неспособността да формираме стопански сдружения с участието на държавата и бизнеса, които да имат потенциал и възможности да се съревновават на международната икономическа сцена с традиционно установилите се там играчи – корпорациите – мега големи, с дългогодишни традиции и търговски контакти.
На България е необходимо стратегическо планиране – не такова като при плановата икономика с бройки и норми на изпълнение, но не и като сегашното, включващо десетки стратегии, 70 % от съдържанието на които са стакмистика, другото – оптимистични пожелания. Пресен пример в тази насока от последните седмици е готвеното ново райониране на страната, което се прави с една единствена цел – да се спази критерия на Евростат, а именно наличие на над 800 хил. души в район, за да има достъп до фондовете на ЕС. Но никъде не се говори какви мерки, пари и срокове са необходими примерно на Северозападния район да излезе от икономическата и социална „дупка“. Как да очакваме реални действия по отношение на икономиката и социалните сфери, като за всичко това трябват пари, а те, както всички знаем, се крадат от нашият политически „елит“?
Вече десетилетия наред трайно установена тенденция за страната е наличието на зависимост на политическите ни лидери от чужди държави и организации, което не им позволява да отстояват националните политически и икономически интереси на международната сцена. Затова и ролята ни е на „икономически слуги“. Нашата външна политика винаги е била т. нар. „политика на снишаване“, която продължава да се практикува и днес. Естествено, нашите управляващи и затова имат оправдание – че трябва да се прави каквото „големите началници“ наредят, а истината е, че тези „големи“ са добре информирани и притежават доказателства за финансовия ресурс, натрупан с престъпления от управляващите, като същевременно имат възможност, чрез своето международно влияние, да блокират тези активи почти във всяка точка на света, където те се държат. Затова няма „големи началници“ – има честни и свободни хора от една страна, а от друга – крадливи и зависими политици.
Вследствие на посочените обстоятелства, българският износ не е в състояние да носи в страната „свежи“ пари, които да покачат доходите на средноевропейско равнище, а оттам да се задвижи вътрешното потребление, съответно да се вдигне стандартът на живот.
Трябва да се има в предвид и обстоятелството, че в България близо 80 % от суровините, материалите, инвестиционните стоки и енергоносителите, влагани в производството са внос. Също така следва да се отчете и големия дял на потребителски стоки, което говори, че нашата икономика е високо импортоемка. Затова при всяко покачване на потреблението търговският баланс (разликата между стойността на износа и на вноса) отива яко „в червено“, за което говорят и данните от 2017 г. – търговският дефицит е от 2 млрд. лв.
Наред с всичко това, в страната ни е задушена предприемаческата активност на по-голямата част от членовете на обществото. Те нямат достъп до финансиране, до логистична подкрепа от институциите, до съдебна защита и т.н., защото ограничен кръг лица с помощта на управляващите са превзели всички отрасли, същите не развиват конкурентни производства, ориентирани навън, а само ползват субсидии, не плащат данъци, източват различни фондове и налагат монополни положения на вътрешния пазар.
Вследствие на гореизброените обстоятелства, е налице неконкурентна икономика, която предопределя ниската икономическа основа в страната – ниска цена на труд, земя, строителство, енергийни ресурси, което привлича „ишлемарите“ и те източват националния капитал, като отнемат нашите конкурентни предимства. Наличието на „плитък“ капиталов пазар, влагането спестяванията на гражданите само в недвижими имоти, ориентирането на портфейлите на различните фондове с големи активи, като пенсионните, към чужди активи или фирми, свързани със собствениците им са все признаци за липса на рентабилна икономика.
Българската икономика в този си вид, а именно работеща на външния пазар единствено на разходен принцип (ниска цена на труд) води до ниски нива на доходите, върху които се осигуряват работещите, затова и постъпленията в НОИ са недостатъчни, като за миналата година имаме близо 60 % пренасочени средства от други данъци за запълване на дефицита. Друг негативен факт е, че скоростно намалява работната ръка – днес четирима работещи осигуряват един пенсионер, а по прогноза на Евростат през 2060 г. съотношението ще е 2 към 1 – става въпрос за критично състояние. Съществено значение има и фактът, че близо 470 хил. души в България се осигуряват на минимална работна заплата по ред причини – основно за да остане по-голям разполагаем доход поради ниските заплати, в други случаи, за да могат да се класират за различни социални помощи отпускани от държавата и т. н., като това са все проблеми, продукт на днешната икономика. Затова и пенсиите са ниски и в бъдеще ще останат такива, ако не се предприемат спешно радикални мерки.
В гореизложените факти за икономиката се крие и причината за хроничното недофинансиране в здравеопазването, равняващо се на близо 4 млрд. лв. годишно, което се компенсира чрез личното участие на пациента, изискано по най-грубия начин – плащане без никакви правила. Секторът е потънал в тотален хаос, превърнал се е в битак за здравни грижи, лекарства и медицински изделия.
Битовата престъпност също е в пряка връзка, защото вследствие на икономическата нищета са налице големи маргинализирани групи от обществото, които нямат никакви законови и морални задръжки да крадат грабят или пребиват. Но те са логично следствие от политиките, водени от същия този престъпен „елит“.
Рисковете, които стоят пред България:
1. Концентрацията на капитала, осъществявана по криминален начин в страната през всичките години на прехода е свързана с фалшивото политическо представителство, което дава възможност на едно малцинство, бетонирало се във властта, да ползва общите средства, изработени от всички нас само в техен личен интерес с цената на общата разруха. Затова е необходима цялостна промяна на сегашния политическия модел, която да не е само персонална, а да е по отношение на механизма на представителството, защото сега съществуващия такъв, подсилен от манталитета на нацията, очевадно за всеки не носи нищо градивно за държавата и нацията. Само при смяна на политическия модел може да има и преструктуриране на икономиката в посока експортно – ориентиран икономически растеж, базиран на автентични крайни продукти на международните пазари, изнесени традиционни български производства, като междинен елемент във връзките между развиващи се и развити държави и други икономически политики, адекватни към съвременните глобални икономически процеси. Чак тогава може реално да говорим за висок жизнен стандарт.
2. Във връзка с изхода от т. нар. „количествени улеснения“ (печатането на пари), които ЕЦБ има намерение да приключи тази година, а впоследствие и поетапно да повиши лихвите, се очаква да бъде ограничена възможността за растеж в еврозоната, а това веднага ще рефлектира върху нас, защото в момента близо 75 % от стокообмена е със страни членки на ЕС.
2. След „Брекзит“ се отваря дупка от близо 13 млрд. евро в бюджета на Общността, която сума бе годишната вноска на Великобритания, общо за един програмен период това е около 100 млрд. евро. За компенсирането на липсващите средства има два варианта – или да се повишат вноските на страните членки с 50 % според еврокомисаря по бюджетните въпроси Гюнтер Йотингер, или финансирането за структурните фондове на ЕС да намалее от 10 до 30 %. А евросредствата към момента имат сериозно участие в нашата икономика. Както бе посочено по-горе те осигуряват 80 % от капиталовите разходи на страната, обезпечават обновлението на производствените мощности в различните сектори и т.н.
3. Във връзка с новия програмен период на финансиране от ЕС след 2020 г. за страната ни е много важно каква ще е кохезионната политика (политика за сближаване в ЕС), а също така и общата селскостопанска политика по отношение на размера на средствата и тяхната форма – дали ще са на принципа на безвъзмездното финансиране както досега или ще са преобладаващо под формата на финансови инструменти (заеми, гаранции, акции и други рискови механизми, евентуално комбинирани с техническа подкрепа). При условие, че грантовите средства отпаднат, изключително много ще се ограничи финансирането на инфраструктурните проекти, земеделието и други отрасли, което естествено ще ограничи и растежа.
4. Преминаването на икономиките на развитите държави към Индустрия 4.0., която освен в дигитализация на всички процеси от доставката на суровини до покупката на готовия продукт от клиента, се изразява и в роботизация и въвеждане на автономни предвижващи устройства (примерно електрокари без електрокаристи и т. н.) – все неща, намаляващи значението на работната сила в производството. Прогнози на различни международни изследователски институти сочат, че до 2040 г. около 50 % от световната индустрия ще бъде роботизирана. Вследствие на това ще се намалят конкурентните предимства на страни като нашата, която се конкурира на външните пазари единствено с ниска цена на труда, тоест ние сме леснозаменима работна ръка. Имайки предвид и изоставането на нашето образование и невъзможността му да отговори на бъдещите нужди на пазара на труда, които ще са преобладаващо високоспециализирани дейности, свързани с дигитални и технологични познания, нещата са трагични. За огромно съжаление, управляващите в лицето на министерство на образованието и науката с последните си стъпки искат да превърнат повечето от обучаваните в нискоквалифицирани работници, водени от това, че в цяла Европа днес има дефицит на такива, защото никой не иска да работи тежки, монотонни и мръсни дейност в производствени халета. Пример в тази насока от началото на годината е закриването на математически паралелки, за да се отворят професионални, тоест за работници в цехове. Същевременно в други страни от ЦИЕ като Словакия полагат неимоверни усилия да повишат технологичните познания на работещите и създаването на колкото се може повече инженери чрез образователната система, а това става с изучаване на математика и информатика. Защото, ако след две години електромобилите ще представляват 8 % от глобалните продажби, то през 2040 г. техния дял ще нарасне до 54 %. Това означава, че ще намалее нуждата от такива по обем доставчици на авточасти и компоненти, каквито в момента предимно са изнесените производства в ЦИЕ, защото конвенционалните автомобили имат нужда от 20 хил. части, за да работят, а електрическите се нуждаят от едва 7 хил., от които над 50 % са ел. модули.
5. Започва нова тенденция на глобалния пазар, а именно сключването на двустранни, а не както досега на многостранни търговски споразумения между отделните държави и икономически организации, каквато е ЕС. Импулсът за това отново дойде от САЩ – според Доналд Тръмп те са ощетени във външнотърговските си отношения и то с определени водещи в икономическо отношение страни като Китай, Германия, Южна Корея и др., но истината е съвсем друга и ще бъде предмет на друга статия. Проблемът на България е, че когато се сключват такива търговски споразумения от страна на ЕС с трети страни, неформално решенията се взимат от няколко водещи в съюза държави, естествено в интерес на техните стопански отрасли, а нашите управляващи са „безгласна“ буква, защото им е „платено“, тоест нашите партньори от Запад знаят кой колко и как краде от евросредствата. Затова и малкото останало наше производство няма кой да го защити при тези споразумения.
5. Във връзка с предстоящата изначална промяна на индустриалното производство, търговията и културата на потребителя, в момента се поставят основите на нови коридори за енергийни, стокови и инвестиционни потоци, които ще предопределят развитието на глобалната икономика в следващите две – три десетилетия, а същевременно „зависимите“ ни политици не предприемат никакви действия за синхронизиране на нашата икономика с тези процеси.
6. Изоставането ни в дигиталната трансформация на публичната сфера, икономиката и въобще функционирането на цялото общество означава, че ние не вървим към прозрачност, гъвкавост, мобилност и рационалност, а това са все качества, необходими за адаптирането към съвременния свят.
Тъй като очевадно политическия и икономически „елит“ нямат интерес да се справят с тези предизвикателства, ако обществото не направи необходимото, то България ще остане икономически изостанала и бедна.
Още по темата може да видите във видеото на Евроком (ТУК).
.
- Д-р Първан Дангов за чумата: Ситуацията е забъркана от политиците
Д-р Първан Дангов пред БНР: Ветеринари участват в схеми по най-грозен начин
Избити животни от странджанското село Кости. Снимка: Флагман.бг Насилствените мерки срещу болестта чума по животните в Странджанско трябва да спрат час по-скоро, за да може самите специалисти да решат ситуацията, каза в интервю за предаването „Преди всички“ на „Хоризонт“ д-р Първан Дангов, бивш кмет на Дупница и бивш директор на областната Агенция по контрол на храните в Кюстендил. Той представи своята версия за случилото се в Ямболско и Бургаско преди евтаназията на стадото на баба Дора в Шарково вчера.
„Ситуацията е не толкова тежка, колкото абсурдна и глупава и е забъркана от политиците“, смята той. Според д-р Дангов заболяване чума няма:„И при положение, че официалните власти твърдят, че се борят с чумата, питам аз, чисто професионално, защо козите на баба Дора са още живи? Т.е. ако имаме – хипотетично, според тях, нали имаме заразно огнище – те са там, в заразното огнище. Практически вирусът досега трябваше да ги е довършил и те щяха да умрат. Само че те са живи и баба Дора ги храни всеки ден. /…/ Видяхме как политици нагазиха в заразно огнище, което е недопустимо. Тези хора физически, с обувките си, ако имаше наличие на вируса, щяха да го разнесат до София, само че на практика такава картина не наблюдаваме“.
Д-р Дангов прогнозира: „Да не стане така, че да изолираме марокански тип вирус и да се каже, че този вирус върлува в България. Само че как така от Мароко този вирус скочи в клета България, пък и в Странджа. Да не стане така, че официалните власти да кажат, че някой си е позволил да приложи ваксина и има пробив на ваксината и ваксинирано животно в момента е заразило нашите български животни. Стана така че министърът на вътрешните работи е най-големият разбирач по заразни болести, което е абсурдно. Стана така, че председатели на парламентарни групи разбират повече от заразни болести и от ветеринарите. Мен ме е срам, защото в цялата тази история участват мои колеги, участват по най-грозен начин, участват в схеми, преднамерено“.
Преди три години д-р Първан Дангов и екип от ветеринарни специалисти работеше срещу заболяването бруцелоза по животните в района на Рилското корито. Той разказа как е било тогава:
„Ние тогава умъртвихме хуманно над 400, може би 500 животни от различни животински видове – овце, кози, говеда, кучета. И в Рила нито един човек не ни спря. Всеки си доведе козичката, защото каза: „Тя е болна. Тя заразява и хората“. Има 51 човека болни. Те са все още болни и тогава се справихме само с ресурса на Агенцията по храните от Кюстендил, отдел „Заразни болести“. 10-12 човека бяхме и не сме били тъпана и сме се справяли. Сега цяла държава, с целия ресурс впрегнат, в една абсурдна ситуация, те се въртят в един омагьосан кръг и не знаят какво да правят“.
Цялото интервю чуйте в звуковия файл TУК.
- След срещата Тръмп-Путин
Цунами от критики срещу Тръмп след срещата с Путин
.
Първа страница на финландия вестник „Каупалехти“. Снимка: Туитър Цунами от критики заля президента на САЩ Доналд Тръмп след срещата с руския му колега Владимир Путин в Хелзинки. Причината за негативните реакции от чужди и от свои е, защото той защити Москва по повод обвиненията за вмешателство в американските избори през 2016 г. Посочвайки, че Русия няма причина да се намесва, на практика опроверга разузнавателните агенции на САЩ, пише ВВС.
В понеделник Тръмп и Путин проведоха разговор „на четири очи“, след който американският президент заяви, че иска по-добри връзки с Русия, а анализатори заключиха, че така е легитимирал Кремъл на световната сцена. На пресконференция след срещата Тръмп беше попитан дали вярва на собствените си разузнавателни агенции или на Путин, когато става въпрос за обвиненията за намеса в изборите. Отговорът беше: „Путин казва, че не е Русия. Не виждам никаква причина защо да бъде тя“. Освен това Тръмп обвини за напрежението с Москва предишните американски администрации, а не руските действия.
Според разузнавателните агенции на САЩ Русия стои зад опити да се повлияе на американските избори в ущърб на кандидата Хилари Клинтън. Мнозина призоваха срещата в Хелзинки да бъде отменена, след като 12 руснаци бяха обвинени миналата седмица, че са хаквали предизборната кампания на Клинтън. След скандала, последвал разговорите с Путин, американският президент частично отстъпи, като написа в социалните мрежи, че има „голямо доверие в моите разузнавателни хора“.
Атаки от чужди и свои
Директорът на националното разузнаване на САЩ Дан Коутс заяви, че Русия е отговорна за „продължаващи, широко разпространени опити“ да подкопае американската демокрация. Председателят на Камарата на представителите Пол Райън коментира, че Тръмп трябва да разбере, че „Москва не е наш съюзник“. И допълни, че „няма съмнение“, че Русия се е намесила в изборите през 2016 г.
Един от най-влиятелните сенатори републиканци – Джон Маккейн, определи срещата като „позорно изпълнение“: „Никой предишен президент никога не се е унижавал толкова пред един тиран“. По думите на друг сенатор републиканец – Линдзи Греъм, това е била „пропусната възможност да се потърси отговорност от Русия за вмешателството през 2016 г.“.
Остри критики дойдоха и от политическите опоненти. Лидерът на демократите в Сената Чък Шумър каза, че Тръмп е „подсилил нашите противници, докато е отслабил отбраната ни и тази на съюзниците ни“. Бившият директор на ЦРУ Джон Бренан коментира, че пресконференцията на американския президент е „измяна“.
„Дълбоко продуктивен диалог“
Тръмп заяви, че е провел „дълбоко продуктивен диалог“ с Путин. Според него, преди да се срещнат, американско-руските отношения „никога не са били по-лоши“, но това сега се е променило. Путин описа срещата като „пряма и полезна“. На пресконференцията той каза, че може да позволи американски разследващи да посетят Русия, за да разпитат 12-те заподозрени. Но в замяна Москва ще поиска подобен достъп до лица в САЩ, които подозира в криминална дейност.
Германският външен министър Хайко Маас коментира, че е важно САЩ и Русия да продължават да разговарят и след срещата. „Не можем да си позволим мълчание между Москва и Вашингтон за Сирия, Украйна, контрола върху оръжията и намаляването на оръжията“, заяви Маас, цитиран от БТА. По думите му диалогът е важен за международните отношения, така както и „надеждността, последователността и упоритата работа, дори и далеч от светлината на прожекторите“. Ден по-рано той предупреди, че предвид последните действия и изказвания на Тръмп, Белият дом вече не е надежден съюзник на Европа.
Източник: в. „Капитал“
- Ханс-Херман Хоппе за провалите на демокрацията
Откъс от книгата на Ханс-Херман Хоппе*
“ДЕМОКРАЦИЯТА: БОГЪТ, КОЙТО СЕ ПРОВАЛИ” –
Издателска къща МаК, София, 2015.
Първо е необходимо да си припомним един от най-фундаменталните закони на икономиката, който казва, че всички видове принудително преразпределение на богатство или доход, независимо на какви критерии се основава то, включва отнемането от някого – от тези, които притежават нещо – и даването му на други – на онези, които не притежават това нещо. Съответно, стимулът човек да бъде имащ намалява, а стимулът да бъде не-имащ се увеличава. Това, което имащият притежава, принципно е нещо, което се счита за “добро”, а онова, което не-имащият не притежава, е нещо, което се счита за “зло” или недостатъчност. И всъщност, именно това е идеята, която обосновава всяко преразпределение – някои притежават прекалено много блага, докато други нямат достатъчно. Резултатът от всяко преразпределение е, че човек съответно ще започне да произвежда по-малко “добро” и все повече “зло”, по-малко съвършенство и повече недостатъчност. Чрез субсидирането с данъчни фондове (с фондове, отнети от други) на хора, които са бедни (“зло”), ще се създава повече нищета. Чрез субсидирането на хора, защото са безработни (зло), ще се създава повече безработица. Чрез субсидирането на самотни майки (зло), броят на самотните майки и незаконните раждания ще се увеличава, и т.н.
Очевидно, това основно прозрение важи за цялата система на т.н. социално осигуряване, която се осъществява в Западна Европа (от 80-те години на 19 век досега) и в САЩ (от 30-те години на 20 век) и предвижда задължително държавно “осигуряване” срещу старост, болести, професионални заболявания, безработица, бедност, и т.н. В съчетание с дори още по-старата задължителна система на държавно образование, тези институции и практики представляват една масирана атака срещу институцията на семейството и личната отговорност. Чрез освобождаването на индивидите от задължението сами да си осигуряват собствените си доходи, лечение, безопасност, старост и детско образование, се свива диапазонът и темпоралният хоризонт на частното обезпечаване и се понижава ценността на брака, семейството, децата и роднинските връзки. Безотговорността, недалновидността, небрежността, заболяванията и дори разрушението (зло) биват стимулирани, докато отговорността, далновидността, прилежността, здравето и консерватизма (добро) биват наказвани. Особено системата за принудително пенсионно осигуряване, чрез която пенсионерите (възрастните) биват субсидирани от данъците, налагани върху настоящите работещи (младите), системно отслабва естествената междупоколенческа връзка между родители, баби и дядовци и деца. Вече не се налага възрастните да разчитат на помощта на децата си, ако не са си подсигурили старините; а по-скоро се налага младите (обикновено с по-малко натрупано богатство) да издържат възрастните (обикновено с повече натрупано богатство), отколкото обратното, както е обичайно в рамките на семействата. В следствие на това, хората не само желаят да имат по-малко деца — и действително, раждаемостта е спаднала наполовина от началото на съвременното социално осигуряване (социална държава) — но също така и уважението, с което младите традиционно са се отнасяли към своите по-възрастни близки, е намаляло, а всички признаци за разпада на семейството и неправилното му функциониране, като ръста на разводите, незаконородеността, насилието върху деца, насилието върху родители, насилието срещу съпрузи, самотното родителство, безбрачието, алтернативните начини на живот и абортите, са нараснали.
Нещо повече, със социализацията на системата на здравеопазването посредством институции като Medicaid и Medicare и регулирането на осигурителната индустрия (чрез ограничаване правото на отказ на осигуряващата институция да изключва всякакъв индивидуален риск като неосигуряем и да дискриминира свободно, съобразно застрахователните методи, между различни рискови групи) се задейства една чудовищна машина на преразпределение на богатство и приходи за сметка на отговорни хора и групи с нисък риск в полза на на безотговорни хора и групи с висок риск. Субсидиите за болните, болнавите и инвалидите пораждат болести, заболявания и иналидност и демотивират желанието да се работи за прехраната и да се живее здравословно. Тук не можем да не цитираме още веднъж “мъртвия австрийски икономист” Лудвиг фон Мизес:
„…да си болен не е явление, независимо от съзнателното желание. . . . Човешката* работоспособност не е просто резултат от физическото състояние; тя зависи главно от разума и волята. . . . Деструктивният аспект на нещастните случаи и здравната осигуровка се съдържа най-вече във факта, че такива институции насърчават нещастните случаи и болести, спъват възстановяването и много често създават или най-малкото усилват и удължават функционалните нарушения, които следват заболяването или нещастния случай. . . . Да се чувстваш здрав е доста различно от това да бъдеш здрав в медицинския смисъл. . . . Чрез отслабването или пълното унищожаване на желанието на човек да бъде добре и да е способен да работи, социалното осигуряване поражда болести и неработоспособност; то създава навика да се оплакваш – който сам по себе си представлява невроза – както и други видове неврози. . . . Като социална институция тя разболява хората физически и умствено или най-малкото благоприятства мултиплицирането, удължаването и засилването на заболяването. . . . Така социалното осигуряване е превърнало неврозата на осигурения в опасно обществено заболяване. С по-нататъшното разширяване и развитие на институцията болестта ще се разпространява. Не може да помогне никаква реформа. Не можем да отслабим или разрушим желанието за здраве, без това да доведе до болест.“
Тук нямам желание да разяснявам икономическата несъстоятелност на все по-разширяващата се идея на Бюкенън и неговите теоретици за протекционистична политика (за протекцията на американските заплати). Ако те бяха прави, техният аргумент в полза на икономическата протекция щеше да се формулира като присъда над търговията като цяло и защита на тезата, че всеки (всяко семейство) щеше да е по-добре, ако той (то) изобщо не търгува с никого. Разбира се, в този случай никой никога не може да изгуби работата си, и безработицата поради “нелоялна” конкуренция ще бъде сведена до нула. И въпреки това едно такова общество с пълна работна заетост не би могло да просперира и да бъде силно; то ще се състои от хора (семейства), които, въпреки работата от зори до здрач, ще са обречени на мизерия и глад. Международният протекционизъм на Бюкенън*, макар и не толкова деструктивен колкото политиката на междуличностния или межудрегионален протекционизъм, би довел до точно същия резултат. Това не е консерватизъм (консерваторите желаят семействата да са проспериращи и силни). Това е икономически деструкционизъм.
Така или иначе, онова, което вече трябва да е ясно, е че по-голямата част, ако не и целият нравствен упадък и културно разложение – признаците на децивилизацията навред около нас – представляват неизбежният резултат от социалната държава и основните й институции. Класическите консерватори от старата школа са били наясно с това и решително са се противопоставяли на държавното образование и социалното осигуряване. Те са били пределно наясно, че всички държави имат за своя основна цел разрушаването и в крайна сметка унищожението на семействата и институциите, властовите нива и йерархии, представляващи естественото развитие на базираните на семейството общности, за да увеличат и засилят собствената си власт. Те са били наясно, че за да го постигнат, държавите трябва да се възползват от естествения бунт на младото поколение срещу родителския авторитет. На тях също така им е било пределно ясно, че социализираното обучение и социализираната отговорност са средствата за постигане на тази цел. Социалното образование и социалното осигуряване предоставят възможност на недисциплинираната младеж да избяга от родителския авторитет (като си позволява безнаказано непрекъснато да нарушава нормите на поведение). Старите консерватори са били наясно, че тази политика ще еманципира индивида от дисциплината, наложена от семейството и живота в общността, поставяйки го вместо това под прекия и непосредствен контрол на държавата. Освен това, те са знаели, или поне са имали силното подозрение, че това би довело до едно системно инфантилизиране на обществото – една регресия, емоционална и умствена, от състоянието на зрял човек до това на подрастващ или дете.
За разлика от тях, популистко-пролетарският консерватизъм на Бюкенън – социален национализъм—демонстрира пълно невежество в това отношение. Съчетаването на културалния консерватизъм с етатизма на социалната държава е невъзможно, и следователно, икономически нонсенс. Етатизмът на социалната държава— социалното осигуряване във всякаква разновидност или форма, се превръщат в хранителна среда за моралния и културния упадък и дегенерация. По този начин, ако човек действително е загрижен за моралния упадък на Aмерика и желае да възстанови нормите в обществото и културата, той трябва да се противопоставя на всички аспекти на съвременната социална държава. Връщането към нормите може да се осъществи единствено чрез тоталното премахване на настоящата система за социално осигуряване – осигуряване при безработица, социално осигуряване, безплатно здравеопазване, безплатна медицинска помощ, държавно образование, и т.н. — като по този начин се стигне до почти пълното отменяне и демонтиране на съвременния държавен апарат и правителствена власт. Ако някой изобщо е решен да възстанови нормите, то правителствените фондове и власт трябва да се свият до или дори да паднат под нивата от деветнадесети век. Следователно, истинските консерватори трябва да бъдат твърдолинейни либертарианци (антиетатисти). Консерватизмът на Бюкенън е фалшив – той настоява за връщане към традиционния морал, но в същото време пропагандира съхраняването на самите тези институции, които са отговорни за извращенията и разрушаването на традиционните морални норми.
III
Повечето съвременни консерватори в такъв случай, особено сред любимците на медиите, не са консерватори, а социалисти – или от интернационалистическия сорт (новите и неоконсервативните етатисти на милитаризираната социална държава и глобалните социал-демократи) или от националистическата разновидност (Бюкенъновите популисти). Истинските консерватори трябва да се противопоставят и на двата вида. За да възстановят социалните и културни норми, истинските консерватори могат да бъдат само радикални либертарианци и те трябва да настояват за разрушаването на цялостната структура на социално осигуряване като морална и икономическа перверзия. Ако консерваторите трябва да бъдат либертарианци, защо либертарианците трябва да бъдат консерватори? Ако консерваторите трябва да се учат от либертарианците, трябва ли либертарианците също така да се учат от консерваторите?
Първо, налагат се няколко терминологични пояснения. Терминът “либертарианство”, както е използван тук, представлява явление на 20 век, или по-точно, явление на периода след Втората световна война, с интелектуални корени и в класическия либерализъм (от осемнадесети и деветнадесети век) и дори в още по-старата философия на естественото право. Той е продукт на съвременния рационализъм (Просвещението). Достигайки кулминацията си в труда на Мъри Н. Ротбард, първоизточникът на съвременното либертарианско движение, и особено в неговата Етика на свободата, либертарианството представлява една рационална етична система (закон). Работейки в рамките на традиционната класическа политическа философия – Хобс, Гротий, Пуфендорф, Лок и Спенсър – и използвайки същите класически аналитични (концептуални) инструменти и логически апарат като тях, либертарианството (ротбардианизмът) представлява един систематичен кодекс, извлечен чрез средствата на логическата дедукция от един принцип, валидността на който (и това е, което го прави върховен принцип, тоест една етична аксиома, а либертарианският кодекс – аксиоматично-дедуктивна теория на справедливостта) не може да се обсъжда без да падне жертва на логическо-практическите (праксеологически) или перформативни противоречия (тоест, без имплицитно потвърждение на онова, което човек експлицитно отрича). Тази аксиома представлява древният принцип на първоначалното придобиване на собственост – собствеността върху оскъдни ресурси – правото на изключителен контрол върху оскъдни ресурси (частната собственост) — се придобива посредством един акт на първоначално присвояване (чрез който ресурсите се вземат от естественото им състояние и се поставят в цивилизационно състояние). Ако това не е било така, никой никога не би могъл да започне да действа (да прави или предлага каквото и да било); следователно, всеки друг принцип е праксеологически невъзможен (и незащитим с аргументи). От принципа на първоначалното придобиване на собственост — принципа на “първи-използвал-първи-притежава” – се извличат правилата, касаещи трансформацията и прехвърлянето (размяната) на първоначално придобитите ресурси, и цялата етика (закон), включително принципите на наказанието, следователно, се преобразува във вид на теория на имуществените права: всички човешки права представляват имуществени права, а всички нарушения на човешките права представляват нарушения на имуществените права. Крайният резултат от тази либертарианска теория на справедливостта е добре известeн в тези кръгове – държавата, съгласно най-влиятелното течение на либертарианската теория, това на Ротбард, представлява незаконна организация, а единственият справедлив социален порядък представлява система на анархия върху частната собственост.
На този етап аз не желая повече да анализирам или защитавам либертарианската теория на справедливостта. Позволете ми само да призная, че считам теорията за вярна, по-точно неопровержимо вярна. По-скоро бих искал да се върна към въпроса за взаимовръзката между либертарианството и консерватизма (вярата в един естествен социален порядък, основан и съсредоточен върху семейството). Някои повърхностни коментатори, най-вече откъм консерваторската страна, такива като Ръсел Кърк, характеризират либертарианството и консерватизва като несъвместими, враждебни една към друга, или дори антагонистични идеологии. В действителност, този възглед е изцяло погрешен. Взаимовръзката между либертарианството и консерватизва представлява праксеологическа съвместимост, социологическа комплементарност и реципрочна подкрепа.
За да обясня това, нека първо посоча, че повечето, макар и не всички, изтъкнати либертариански мислители са били, и това е емпиричен факт, социално-културални консерватори – защитници на традиционните, буржоазни морал и нрави. Особено важно е да се отбележи, че Мъри Ротбард, единственият най-значителен и влиятелен либертариански мислител, беше един откровен културален консерватор. Както и най-значимият учител на Ротбард, Лудвиг фон Мизес. (Айн Ранд, друго значимо влияние върху съвременното либертарианство, представлява друго нещо, разбира се). Макар и това да не доказва кой знае какво (освен че либертарианството и консерватизмът могат да бъдат психологически помирени), то е показателно за един съществен афинитет между двете доктрини. Не е трудно да се разпознае, че консервативните и либертарианските възгледи за обществото са напълно съвместими (сходни). Със сигурност, методите им ярко се различават. Единият метод е (или така изглежда) емпиристичен, социологичен и дескриптивен, а другият – рационалистичен, философски, логичен и конструктивистичен. Въпреки тази разлика обаче и двата са единодушни по един фундаментален въпрос. Консерваторите са убедени, че понятията за “естественото” и “нормалното” са стари и широко разпространени (като по този начин могат бъдат разпознавани винаги и навсякъде). Аналогично, либертарианците са убедени, че принципите на справедливостта са вечно и универсално валидни (и следователно, трябва по същество да са известни на човешкия род от самото си начало). Тоест, либертарианската етика не представлява нещо ново и революционно, а старо и консервативно. Дори и първобитните хора и децата са способни да схванат валидността на принципа на първоначалното придобиване на собственост, като повечето хора обикновено го признават като един неоспорим факт.
Нещо повече, що се отнася до обекта, който е в центъра на вниманието на консерваторите и либертарианците – от една страна семейството, роднинските връзки, общностите, авторитета и социалната йерархия, и от друга – собствеността и придобиването, трансформирането и прехвърлянето й – трябва да стане ясно, че макар и да не се позовават на идентични обекти, те говорят за различни аспекти на един и същи обект: човешките същества и социалното сътрудничество. Тоест, в един широк аспект, тяхната област на изследване (референтна рамка) е идентична. Семействата, авторитетът, общностите и социалното положение представляват емпирично-социологичната конкретизация на абстрактните философско-праксеологически категории и концепции за собствеността, производството, обмена и договарянето. Собствеността и имуществените релации не съществуват отделно от семействата и роднинските връзки. Последните оформят и предопределят специфичната форма и конфигурация на имуществото и и имуществените релации, макар и същевременно те да са ограничени от универсалните и вечни закони за недостига и собствеността. В действителност, както вече видяхме, семействата, считани за нормални по консервативните стандарти, представляват семейства домакинства, като разпадът на семейството и упадъкът на морала и културата, осъждани от съвременните консерватори, са главно резултат от ерозията и унищожението на домакинствата (съсловията) като икономическа база на семействата, причинени от съвременната социална държава. По този начин, либертарианската теория на справедливостта действително може да предложи на консерватизма едно по-точно определение и една по-твърда морална защита от своя страна (завръщането към цивилизацията във формата на морална и културална нормалност), отколкото самият консерватизъм би могъл някога да предложи. По този начин, тя може допълнително да засили и укрепи традиционния антиетатистки външен вид на консерватизма.
IV
Макар и интелектуалните основатели на модерното либертарианство да са били консерватори в областта на културата, и макар и либертарианската доктрина да е напълно съвместима и сходна с консервативния мироглед (и не води, както твърдят някои критици на консерватизма, до “атомистичен индивидуализъм” и “алчен егоизъм”), корумпираното от съвременната социална държава либертарианско движение е претърпяло значителна трансформация. До голяма степен (и напълно в очите на медиите и публиката), то се е превърнало в едно движение, което съчетава радикален антиетатизъм и пазарна икономика с културално левичарство, контра- и мултикултурализъм и личен хедонизъм; тоест, то е пълната противоположност на бюкенъновата програма за културално-консервативен социализъм: контра-културален капитализъм.
По-рано отбелязахме, че бюкенъновата програма за социален(социалистически) национализъм не изглежда да се радва на масово одобрение, поне в САЩ. Това важи в една дори още по-голяма степен за либертарианския опит за синтез между пазарната икономика и контра- и мултикултурализма. Все пак, както и при консерватизма преди това, и в този случай основният въпрос, който ме занимава, не е за масовото одобрение и дали определени идеи могат да се съчетават и интегрират психологически или не, а дали тези идеи могат да се съчетават практически и ефективно или не. Възнамерявам да покажа, че те не могат, и че голяма част от съвременното либертарианство е фалшиво, контрапродуктивно либертарианство (много подобно на фалшивия и контрапродуктивен консерватизъм на Бюкенън).
Това, че голяма част от модерното либертарианство е левичарско в културно отношение, съвсем не се дължи на подобни уклони сред главните му теоретици. Както беше отбелязано, в по-голямата си част те са консерватори в културно отношение. По-скоро, това е резултат от едно повърхностно разбиране на либертарианската доктрина от множество нейни привърженици и последователи и това невежество си има своето обяснение в едно историческо съвпадение и в споменатата тенденция, присъща на социал-демократическата социална държава, към поощряване на процеса на интелектуално и емоционално инфантилизиране (децивилизацията на обществото).
Съвременното либертарианско движение в САЩ води началото си от средата на 60-те години. През 1971 г. е основана либертарианската партия, а през 1972 г. философът Джон Хоспърс е номиниран за неин първи кандидат-президент. Това е периодът на виетнамската война. Едновременно с това възниква едно ново масово явление, поощрявано от големия “напредък” в разрастването на социалната държава от началото и средата на 60-те години насам в САЩ и по подобен начин в западна Европа (т.н. “законодателство за граждански права” и войната срещу бедността). Появява се един нов “лумпенпролетариат” от интелектуалци и интелектуализирани младежи – продукти на все по-разрастващата се система от социалистическо (обществено) образование – “отчужден” от преобладаващите “буржоазни” етика и култура (и в същевременно живеещ далеч по-комфортно в сравнение с лумпенпролетариата в миналото на гърба на богатството, създадено от същата тази преобладаваща култура). Мултикултурализмът и културалният релативизъм (живей и остави другите да живеят) и егалитарният анти-авторитарианизъм (никакво уважение към авторитетите) се издигат от временни и преходни фази при умственото развитие (юношеството) до постоянни нагласи на мислене сред възрастните интелектуалци и техните студенти.
Принципната опозиция на либертарианците срещу виетнамската война съвпада с донякъде размитата опозиция на Новата левица срещу войната. Освен това, анархистичният акцент на либертарианската доктрина допада много на контракултуралните леви. Защото не предполага ли нелегитимността на държавата и аксиомата за не-агресия (при която никой не трябва да прилага или заплашва да приложи физическа сила срещу другите и имуществото им), че всеки е имал пълната свобода да избере собствения си неагресивен начин на живот? Не предполага ли това, че вулгарността, сквернословието, простотията, наркоманията, промискуитета, порнографията, проституцията, хомосексуализмът, полигамията, педофилията или всяка друга възможна перверзия или ненормалност, стига да са престъпления без жертви, изобщо не са престъпления, а напълно нормални и легитимни дейности и начини на живот? Затова не е изненадващо, че още от самото си начало либертарианското движение привлича един необичайно висок брой анормални и перверзни последователи. Впоследствие, контракултуралната среда и мултикултурално-релативистичната “толерантност” на либертарианското движение привличат дори още по-голям брой неудачници, неуспели в личния живот или на професионалното поприще или пълни некадърници. Мъри Ротбард с отвращение ги нарича “нихило-либертарианците” и ги идентифицира като „модални” (типични и представителни) либертарианци. Те си фантазират за общество, където всеки ще бъде свободен да избира и култивира какъвто си пожелае неагресивен начин на живот, кариера или репутация, и където, в резултат на пазарната икономика, всеки може да прави това на едно повишено ниво от общ просперитет. По ирония на съдбата, движението, поставило си за задача да демонтира държавата и възстанови частната собственост и пазарната икономика, беше напълно присвоено, а външният му вид оформен, от умствените и емоционалните продукти на социалната държава: новата класа от вечни юноши.
V
Тази интелектуална комбинация едва ли би могла да има щастлив край. Частно-собственическият капитализъм и егалитарният мултикултурализъм са точно толкова невъзможни като комбинация, колкото и социализмът и културалният консерватизъм. И при опита си да съчетаят несъчетаемото, голяма част от съвременното либертарианско движение в действителност допринася за по-нататъшната ерозия на правата върху частната собственост (точно както голяма част от съвременния консерватизъм допринася за ерозията на семейството и традиционните морални норми). Това, което контракултуралните либертарианци не успяват да разпознаят, и онова, на което истинските либертарианци не могат да наблегнат достатъчно, е че възстановяването на правата върху частната собственост и икономиката въз основата на laissez-faire предполага остро и драстично нарастване на социалната “дискриминация” и бързо ще елиминира повечето, ако не всички, експерименти с мулти-културалнo-егалитарния начин на живот, толкова по сърце на левите либертарианци. С други думи, либертарианците трябва да бъдат радикални и безкомпромисни консерватори.
За разлика от левите либертарианци, групирани около такива институции, като Института Катон и Института по правораздаването, например, които търсят съдействието на централното правителство в налагането на различни политики на недискриминация и призовават за недискриминационна или “свободна” имиграционна политика, истинските либертарианци трябва да прегърнат дискриминацията, било то вътрешна (национална) или външна (чуждестранна). И действително, частната собственост означава дискриминация. Аз, а не ти, притежавам това и това. Аз имам правото да те изключа от моята собственост. Аз мога да ти наложа условия за ползването на собствеността ми и мога да те прогоня от моята собственост. Нещо повече, ти и аз, притежатели на частна собственост, можем да сключим ограничителен (или защитен) договор по отношение на нашата собственост. Ние и всички останали можем, ако и двете страни счетем за изгодно, да наложим ограничения върху бъдещото разпореждане с имуществото ни, на което всеки от нас има право.
Съвременната социална държава в голяма степен е лишила притежателите на частна собственост от правото им на изключване, подразбиращо се в концепцията на частната собственост. Дискриминацията е поставена извън закона. Работодателите не могат да наемат когото си искат. Земевладелците не могат да дават под аренда земята на когото си пожелаят. Продавачите не могат да продават на когото си пожелаят; купувачите не могат да купуват от когото си поискат. А групите от притежатели на частна собственост нямат правото да влизат в каквито и да било ограничителни договори, такива, които те считат за взаимоизгодни. Държавата по този начин е отнела на хората голяма част от тяхната персонална и физическа защита. Да си лишен от правото да изключваш другите означава да си лишен от правото да защитиш себе си. Резултатът от тази ерозия на правата върху частната собственост в демократичната социална държава представлява насилствено интегриране. Насилственото интегриране е повсеместно. Американците трябва да приемат имигранти, които те не желаят. Учителите не могат да изгонят от час некадърните или невъзпитани ученици, работодателите са с вързани ръце по отношение на лошите или деструктивни служители, земевладелците са принудени да търпят лошите арендатори, банките и застрахователните компании нямат право да избягнат лошите рискове, ресторантите и баровете трябва да приютяват нежелани клиенти, а частните клубове са принудени да се примиряват с членове и действия, които са в нарушение на собствените им правила и ограничения. Нещо повече, при публичната, тоест държавната собственост в частност, насилственото интегриране е приело застрашителна форма на норма и беззаконие.
Изключването на определени хора от личния имот на даден собственик представлява самото средство, посредством което собственикът може да избегне възникването на “злото” – събития, които ще понижат стойността на имота му. Ако собственикът бъде лишен от правото свободно да изключва различни хора, случаите на злото – невъзпитани, некадърни, ненадеждни, мързеливи ученици, служители, клиенти – ще нарастват, а стойността на имуществото ще пада. В действителност, насилственото интегриране (резултатът от всички недискриминиционни линии на поведение) поражда лошото поведение и невъзпитанието. В едно цивилизовано общество крайната цена за лошото поведение е прогонването, и субектите с лошо или отвратително поведение (дори и да не са криминално проявени) бързо ще се окажат прогонени отвсякъде и от всеки и ще се превърнат в маргинали, физически отстранени от цивилизацията. Това е една изключително висока цена за плащане; следователно, честотата на такова поведение се понижава. Ако обаче човек е лишен от правото да прогонва други от собствения си имот, когато присъствието им бива считано за нежелателно, лошото поведение, непристойното държане и отрепките биват окуражавани (имуществото губи от стойността си). Вместо да бъдат изолирани и накрая окончателно прогонени от обществото, “лентяите”—във всяка възможна област на некомпетентност (лентяйство)—получават правото да проникват навсякъде с простотията си и затова проявите на такова поведение ще процъфтяват и ще се множат. Резултатите от насилственото интегриране са очевадни. Всички социални взаимоотношения — било то в частния или деловия живот — стават все по-егалитарни (всеки е на “ти” с всеки) и нецивилизовани.
В пълен противовес с това, едно общество, в което притежателите на частна собственост са си възвърнали изцяло правото на изключване, ще бъде изключително неегалитарно, нетолерантно и дискриминационно. На практика ще отсъстват тъй любимите на левите либертарианци “толерантност” и “непредубеденост”. Вместо това, ние ще се озовем на правилния път към възстановяване на свободата на сдружаване и изключване, съдържаща се в институцията на частната собственост, ако само градовете и селата можеха и биха правили онова, което са правили съвсем естествено до и през деветнадесети век в Европа и САЩ. Ще има указателни знаци относно изискванията за достъп в селището, а след това вече в самото селище, изисквания за достъп до специфични части на собственост (например, входът ще е забранен за просяци, лентяи или бездомници, също така и за хомосексуалисти, наркомани, евреи, мюсюлмани, германци или зулуси), като онези, които не отговарят на изискванията за достъп, ще бъдат изритвани като нарушители. Почти мигновено ще се възстановят нормите на култура и морал.
Левите либертарианци и любителите на експерименти с мулти- или контра-културален начин на живот, дори и да не са замесени в някакво престъпление, отново ще трябва да плащат определена цена за поведението си. Ако продължават с поведението си или начина си на живот, те няма да се допускат до цивилизованото общество и ще живеят физически отделени от него, в гета или в покрайнините на обществото, като множество работни места или професии ще бъдат недостъпни за тях. От друга страна, ако пожелаят да живеят и да се реализират в рамките на обществото, те би трябвало да се приспособяват към и възприемат нормите на културата и морала на обществото, в което искат да влязат. Такава една асимилация в обществото не предполага задължително, че човек трябва напълно да се откаже от нестандартно или анормално поведение или начин на живот. Все пак, тя би предполагала, че даденото лице повече не може “да се изхвърля” и демонстрира някакво алтернативно поведение или начин на живот в публичното пространство. На такова поведение мястото му е в килера, скрито от очите на обществото, и физическо ограничено сред пълната конфиденциалност на четирите стени. Рекламирането или демонстрирането му на публично място ще доведе до прогонване.
Нещо повече, истинските консервативните либертарианци—в сравнение с левите либертарианци—трябва не само да признават и наблягат на факта, че несъмнено ще има рязко нарастване на дискриминацията (изключване, прогонване) в едно либертарианско общество, където притежателите на частни имоти и имущество са с напълно възстановени права върху частната собственост; нещо повече, те ще трябва да признаят —а консерваторите и консерваторските прозрения може да помогнат при постигането на тази цел—че това би следвало да е така – тоест, че трябва да има строга дискриминация, ако човек желае да постигне целта на частна собственост при условията на анархия (или едно общество на частното право в най-чистия му вид). Без постоянна и безкомпромисна дискриминация либертарианското общество бързо ще ерозира и дегенерира в социализма на социалната държава. Всеки социален порядък, включително либертариански или консервативен, се нуждае от механизъм, който да е самоналагащ се. Още по-точно, социалният порядък (за разлика от механичните или биологичните системи) не се поддържа автоматично; той изисква съзнателно усилие и целенасочено действие от страна на членовете на обществото, което да го предпазва от дезинтеграция.
VI
Стандартният либертариански модел за общност се състои от индивиди, които вместо да живеят физически разделени и изолирани един от друг, се сдружават като съседи, живеещи в прилежащи, но отделно притежавани парцели земя. При това този модел е прекалено опростен. Както може да се предполага, причината да се предпочетат съседите пред изолацията е фактът, че за индивиди, участващи в и възползващи се от изгодите на разделението на труда, съседството предлага допълнителното преимущество на по-ниски транзакционни разходи; тоест, съседството подпомага обмена. В следствие на това, стойността на един индивидуално притежаван парцел ще се повиши поради наличието на съседни парцели, притежавани от други. Все пак, макар и да има вероятност това да е вярно и да представлява една валидна причина да се предпочетат съседите пред физическата изолация, то в никакъв случай не е винаги вярно. Дадено съседство винаги включва рискове и може да доведе по-скоро до понижаване, отколкото повишаване стойностите на имуществото, защото ако се допусне, съгласно въпросния модел, че първоначалното установяване на съседска собственост е било взаимоизгодно, и дори да се допусне още, че всички членове от дадена общност се въздържат от криминална дейност, пак може да се случи така, че някой до този момент “добър” съсед да се превърне в противен тип, който не полага грижи за собствеността си или я променя по начин, който се отразява негативно върху стойността на имуществото на другите членове на общността, или просто отказва да участва в каквото и да било съвместно усилие, насочено към подобряване на стойността на общността като цяло. Следователно, за да се преодолеят трудностите, присъщи на развитието на дадена общност, когато земята се притежава при поделена собственост, сформирането на съседствата и общностите в действителност протича по начин, различен от изложения в гореспоменатия модел.
Вместо да бъдат съставени от прилежащи парцели, притежавани от различни лица, съседствата типично представляват собствени или договорени общности, основани и притежавани от единичен собственик, който “отдава” отделни парцели от земята при предварително зададени условия на избрани индивиди. Първоначално такива договорености се основавали на роднински връзки, като ролята на собственика се изпълнявала от главата на семейството или рода. С други думи, точно както действията на най-близките членове на семейството се координират от главата и собственика на домакинството в рамките на домакинството на едно семейство, така и функцията на насочване и координиране на земеползването от групи от съседски домакинства традиционно се изпълнява от главата на разширената роднинска група. В днешно време, което се характеризира с голям ръст на населението и силен спад в значимостта на роднинските връзки, този първоначален либертариански модел на собствена общност е подменен от нови и познати видоизменения, като моловете и “затворените селища”. И моловете. и затворените жилищни общности, се притежават от един субект, физическо лице или частна корпорация, а взаимооотношенията между собственика на общността и неговите наематели и жители са на чисто договорна основа. Собственикът представлява предприемач, който търси печалби от развитието и управлението на жилищни и/или бизнес общности, които привличат хората като места, в които искат да живеят и/или да осъществяват бизнеса си. “Собственикът,” разяснява Спенсър МакКълъм, “изгражда стойност в поземления кадастър на общността главно чрез задоволяването на трите функционални изисквания на общността, които само той като собственик може да изпълни по съответния начин: избор на членове, планиране на земята, и ръководство. . .
Първите две функции, избор на членство и планиране на земята, се изпълняват автоматично от него, докато определя на кого и за каква цел да се разреши ползването на земята. Третата функция, ръководството, представлява негова естествена отговорност, а също така и конкретна възможност, тъй като интерес представлява по-скоро успехът на цялата общност, отколкото на някое отделно звено в рамките й. Отдаването на земя автоматично установява видовете наематели и тяхното пространствено разположение един спрямо друг и, следователно, икономическата структура на общността. . . . Ръководството също така включва арбитраж при различия между наемателите, също както и напътствия и участие в съвместните усилия. . . . [И действително], в един фундаментален смисъл сигурността на общността представлява част от функцията на собственика на недвижимия имот. При планиране на земята той надзирава проектирането на целия строеж от гледна точка на техническата безопасност. Той също така подбира наемателите съобразно тяхната съвместимост и взаимодопълване с други членове на общността и се учи да е далновиден при наемоотдаването и да предотвратява по други начини възникването на спорове сред наемателите. Чрез своята неофициална помирителна и арбитражна политика той урежда различията, които в противен случай биха могли да се задълбочат. По тези множество начини той осигурява едно “спокойно владение на имота”, както е било възхитително формулирано на езика на общото право, за наемателите си.
Очевидно в този случай задачата за поддържане на унаследената в една либертарианска (собственическа) общност договореност се пада преди всичко на собственика. Да, но той е сам, и е невъзможно да се справи с нея, освен ако не бъде подкрепян в начинанието си от мнозинството членове на въпросната общност. В частност, притежателят се нуждае от подкрепата на елита на общността, тоест, главите на домакинствата и фирмите, инвестирали най-много в общността. За да защитят и по възможност подобрят стойността на имуществото си и инвестициите, собственикът и елитът на общността трябва да желаят и да са подготвени да предприемат две форми на защитни мерки. Първо, те трябва да желаят да се защитават чрез физическа сила и наказание срещу външни нашественици и вътрешни престъпници. А на второ място и не по-малко важно е те да искат и да се защитават, посредством остракиране, изключване и окончателно прогонване, срещу онези членове на общността, които защитават, рекламират или пропагандират действия, несъвместими със самата цел на договореността – да бранят имота и семействата си.
В това отношение дадена общност винаги е изправена пред двойната и свързана заплаха от егалитаризма и културалния релативизъм. Егалитаризмът под всякаква форма е несъвместим с представата за частната собственост. Частната собственост подразбира изключително право, неравенство и различия. А културалният релативизъм е несъвместим с фундаменталния—наистина основополагащия—факт на семействата и междупоколенческите роднински взаимоотношения. Семействата и роднинските връзки предполагат културален абсолютизъм. Егалитарните и релативистичните нагласи като социо-психологически факт намират широка подкрепа сред всяко ново поколение подрастващи. Поради своето все още незавършено умствено развитие младите, особено тези от мъжки пол, са винаги податливи и на двете идеи. Юношеството е белязано от редовни (и нормални за този етап от живота) изблици на бунтарство от младите срещу дисциплината, наложена им от семейния живот и родителския авторитет. Културалният релативизъм и мултикултурализмът предоставят идеологическия инструмент за еманципиране от тези ограничения. А егалитаризмът—базиран на инфантилния възглед, че собствеността по-скоро се “дава” (и по този начин се разпределя произволно), а не се придобива и произвежда индивидуално (и следователно, се разпределя справедливо, т.е., съгласно личната продуктивност)—предоставя интелектуалните средства, чрез които бунтарстващите младежи могат да предявят претенции към икономическите ресурси, необходими за един живот без и извън дисциплинарната рамка на семейството.
Изпълнението на дадена договореност е най-вече въпрос на предпазливост, разбира се. Как и кога да се реагира и какви защитни мерки да се предприемат са въпроси, които изискват преценка от страна на членовете на общността и особено от собственика и елита на общността. Затова, например, докато заплахата от моралния релативизъм и егалитаризъм е ограничена до една малка част от юношите и младежите само за кратък период от живота (докато те се върнат към ограниченото от семейството юношество), може и да не се предприема. Проповедниците на културалния релативизъм и егалитаризма едва ли биха довели до нещо повече от временни неприятности или раздразнения, и наказанието им във формата на остракиране може да бъде доста меко и снизходително. Една дребна порция осмиване и презрение може да се окажат всичко, което е необходимо за сдържането на заплахата от релативизъм и егалитаризъм. Но ситуацията е много различна и може да се наложат доста по-драстични мерки веднъж, щом като духът на моралния релативизъм и егалитаризма се настани здраво сред зрелите членове на обществото – сред майките, бащите, и главите на домакинствата и фирмите.
Веднага щом зрелите членове на обществото твърдо изразят одобрението си за егалитарните нагласи или дори започнат да ги проповядват, било то под формата на демокрация (управление на мнозинството) или на комунизъм, възниква необходимостта другите членове, и особено естествените социални елити, да бъдат готови да действат решително и, в случай на продължително несъобразяване, да изключат и окончателно прогонят тези членове от обществото. В дадена договореност, постигната между собственик и наематели от общността, за целите на защитата на тяхната частна собственост, не съществува такова нещо като право на свободно (неограничено) слово, нито дори на неограничено слово на територията на собствеността на даден наемател. Човек може да каже безброй неща и да популяризира почти всякаква идея под слънцето, но естествено на никого не е позволено да проповядва идеи, по самата си същност противоположни на целта на договора за закрила и защита на частната собственост, като демокрация и комунизъм. В един либертариански социален порядък не може да има никаква толерантност спрямо демократи и комунисти. Те ще трябва да се отделят физически и да се прогонят от обществото. Аналогично, в договореност, сключена за целите на защитата на семейството и рода, не може да има толерантност спрямо онези, които твърдо рекламират начини на живот, несъвместими с тази цел. Те – адвокатите на алтернативни, не-семейни и несвързани с рода начини на живот, като например индивидуален хедонизъм, паразитизъм, култ към природата и околната среда, хомосексуализъм или комунизъм – също ще трябва да бъдат физически отстранени от обществото, ако искаме да се поддържа либертариански порядък.
VII
В такъв случай със сигурност е очевидно защо либертарианците трябва да бъдат морални и културални консерватори от най-безкомпромисен тип. Настоящото състояние на морално деградиране, социален разпад и упадък на културата се явява именно резултат от прекалена—и най-вече погрешна и неправилно разбрана—толерантност. Вместо бързо да изолират, изключат и прогонят всички обичайни демократи, комунисти и любители на алтернативните начини на живот от цивилизацията в съответствие с принципите на договореността, всички те биват толерирани от обществото. Но това толериране само насърчава и поощрява дори още повече eгалитарните и релативистичните нагласи и начини на мислене, докато накрая се стигне до точката, в която правото да се изключи когото и да е за каквото и да е, се изпари (докато в същото това време властта на държавата, изразяваща се в спонсорираната от държавата политика на насилствено интегриране, съответно е нараснала).
В опита си да установят един свободен естествен социален порядък, либертарианците трябва да се стремят да отвоюват от държавата правото на изключване, присъщо на частната собственост. Но дори и преди да завършат този процес и за да го улеснят, либертарианците вече започват да утвърждават и упражняват правото си на изключване в ежедневието дотолкова, доколкото ситуацията все още им позволява. Те трябва да се разграничават от другите чрез практикуването (а и проповядването) на най-крайната форма на нетолерантност и дискриминация срещу егалитаризъм, демократи, социалисти, комунисти, мултикултуралисти, защитници на околната среда, лошо възпитание, лошо поведение, некомпетентност, грубост, вулгарност и сквернословие. Подобно на истинските консерватори, които ще трябва да се разграничават от фалшивия социален (социалистически) консерватизъм на привържениците на Бюкенън и неоконсерваторите, истинските либертарианци са длъжни видимо и показно да се разграничават от фалшивите мулти-контракултурални и анти-авторитарни егалитарни леволибертариански самозванци.
Превод: Катя Манчева
–––––––––––––––––––––––––––––––––––
* Ханс-Херман Хоппе е роден на 2 септември 1949 г. в Германия. Икономист, представител на австрийското училище по икономическа наука. Завършва университета в Саарланд и получава магистърски и докторски степени (1974, философия) във Франкфуртския университет, кръстен на Йохан Волфганг Гьоте. През 1981 г. той е асистент във Франкфуртския университет (социология и икономика). От 1986 г. до пенсионирането си през 2008 г. е професор в университета в Невада (Лас Вегас) и главен редактор на Journal of Libertarian Studies. Основател и президент на дружеството „Собственост и свобода“.
Повече за него и идеите му ще намерите в неговия уебсайт: hanshoppe.com - Медиите и КАТ мълчат за инцидент с шефа на фонд „Земеделие“
Крият висш чиновник, шофирал дрогиран
Под това заглавие в няколко медии се появиха съобщения за шефа на ДФЗ Живко Живков. Ето какво пишат във вестник „Дума“
Висш държавен служител, демонстриращ близки отношения с Бойко Борисов, е бил хванат да шофира дрогиран в центъра на София миналата седмица. Официална информация за случката обаче няма. За инцидента не се споменава в нито една от сводките на МВР, въпреки че достатъчно подробности изнесе сайтът Афера.бг тези дни, както и още няколко интернет издания, които не са сред официозите на властта.
Прикриваният висш чиновник е шефът на Държавен фонд “Земеделие” Живко Живков, твърди пред Афера.бг служител на Пътна полиция, който разказва, че е бил на смяна по време на инцидента. Информацията е вярна, потвърдиха пред ДУМА достоверни политически източници. 40-годишният Живков, с интересна професионална и политическа биография, е шофирал надрусан в скъпото си Ауди в центъра на столицата. Пътните полицаи засекли колата с немска регистрация, която буквално се движела на зигзаг, и я спрели за проверка. Полевият наркотест отчел положителна проба за кокаин, а автомобилът бил конфискуван от униформените.
Случаят обаче бързо бил прикрит според запознати с усърдието на полицейски шеф и след лично разпореждане на Бойко Борисов. На опитите на репортери да научат подробности за инцидента, от КАТ отговаряли уклончиво: “Имало е нещо, но момчетата се объркали”.
Топлата връзка между Живков и премиера явно не е тайна. Последната публична проява на шефа на фонд “Земеделие” е от футболен мач на “Бистришките тигри”. Двамата с Борисов ликуващо позират след финала на националното първенство за ветерани преди около месец. За “чадър” над Живков говори и дългият му престой във фонд “Земеделие”. Интересното е, че той е назначен на поста по време на служебното правителство през февруари 2017 г. именно на мястото на Румен Порожанов. Още тогава се говори, че Живков е човек на Цветан Цветанов, с когото имат общи интереси в района на Велико Търново. Още по-любопитно е, че Порожанов го оставя на висшия пост дори след като вече е министър в кабинета “Борисов 3”.
Шарено е и политическото минало на скандалния земеделски шеф и любител футболист. През 2014 г. Живков, тогава бивш шеф на фонд “Земеделие” във Велико Търново, хвърля партийната си книжка от ГЕРБ и прелита в Реформаторския блок. Той обявява, че членството му в ГЕРБ било формално и че напускал по лични причини. Оттогава официално няма информация за партийните му миграции, но пък кариерата му в държавните структури се развива шеметно. - Спиш ли спокойно, София…
Владимир Перев, „Македонска трибуна“
Спиш ли спокойно, София…??? Това е въпросът, който тези дни си задават повечето македонски граждани, и тези, които си припознават и признават своята българска етническа идентичност и произход, но и те, твърдите македонисти, които са зашеметени пред лицемерието и двойните стандарти на властта в Македония, а всичко след подписаното и многостранно споразумение за приятелство между Македония и България.
Именно в Щип сръбските асоциации празнуваха победата във Втората балканска война, известна като Междусъюзническа. Тържеството бе в присъствието на официални лица на град Щип, оглавени от кмета на града Благой Бочварски, който едновременно е и заместник-председател на СДСМ, т.е. на Зоран Заев. В негово присъствие се открива паметна плоча, върху която се споменава „българският фашистки нашественик“.
Същевременно от българското сдружение от Македония направиха панихида на Дойран за загиналия български пълководец в същата Междусъюзническа война, Константин Каварналиев, но никой от актуалната власт, нито пък от опозицията, не намериха за добре да дойдат на възпоменателна служба на прочутия воин.
Исторически са известни фалшивите македонистки обещания, обещаното, но изиграно приятелство, но сега вече не е въпрос на македонисткото коварство… Заради това, спиш ли спокойно София, помниш ли си и тачиш ли си героите…
Константин Каварналиев (вляво) с друг офицер. Снимката е направена от Димитър Карастоянов. Източник: Уикипедия - Свети първовърховни апостоли Петър и Павел (Петровден)
Петровден е днес! Честито на именниците : Петър (означава камък, скала), Петрана, Петранка, Павел (означава малък), Полина, Павлин, Павлина, Павлета, Пейо, Пенка, Пенчо, Петьо, Пепа, Петя, Пецо, Пейо, Пенка, Апостол (означава пратеник), Камен, Кремена.
В ЗДРАВЕ И ЩАСТИЕ НОСЕТЕ КРАСИВИТЕ СИ ИМЕНА!
На 29 юни се отбелязва и празникът на българските занаятчии.
Светата църква чествува днес 29 юни едновременно паметта на великите апостоли Петър и Павел, които тя нарича първовърховни първопрестолници и вселенски учители. Те много се потрудили за разпространение на словото Божие, претърпели много страдания и гонения и са ни завещали в своите послания основните правила на християнската вяра и живот.
Най-важните обстоятелства на техния живот са описани в книгата „Деяния на светите апостоли“, а за апостол Петър – и в светото Евангелие.
Боговдъхновените писатели на тия свещени книги не са скрили от нас грешките и заблудите, в които са изпаднали: Павел – преди обръщането си, а Петър – преди да бъде укрепен от Светия Дух. Затова техният пример е особено поучителен за нас. В ап. Петър Църквата вижда образ на един отрекъл се от Христа и след това покаял се, а в ап. Павел – образ на един, който се противил на Господа и след това повярвал.Апостол Петър, брат на ап. Андрей, бил рибар от гр. Капернаум на брега на Галилейското езеро. Според евангелския разказ Христос повикал двамата братя да тръгнат след него и те го следвали до деня на неговото Възнесение. Еврейското име на апостола било Симон, а името Петър, което означава „камък“, му било дадено от Исус Христос. След Възнесението ап. Петър разпространявал християнството в Сирия, Кападокия, Галатия и Понт. Преданието уверява, че загинал мъченически заради вярата си заедно с ап. Павел. В новозаветния дял на Библията са включени две съборни послания на ап. Петър, отправенип до всички християни
Апостол Павел не е от кръга на Христовите ученици. Роден в Мала Азия, той бил фарисей – член на еврейска секта, която преследвала християните. В книгата Деяния на на св. Апостоли /XIгл./ се разказва, че на път за Дамаск имал необикновено видение, от което загубил зрението си, и чул Божия глас от небето. Това събитие било повратно в живота му. Излекуван, той се покръстил и станал най-ревностния разпространител на християнската вяра. Наречен е „апостол на езичниците“. Проповядвал в Антиохия, Киликия, Кипър, Галатея, Ефес, Атина, Македония, Коринт, Испания. Завършил живота си в Рим на 29 юни 67 г. В Новия завет на Библията са поместени 14 негови послания до новопокръстени във вярата, в които разяснява християнските ценности и правилата на църковния живот.
Петровден в българските народни обичаи
Според народните вярвания, Свети Петър е ключар на райските порти и главен съдник на човешките грехове, който определя коя душа е праведна и достойна да влезе в рая. Петровден се предшества от Петровите заговезни, които започват с първата седмица след Петдесетница. В този ден завършва постът
На Петровден се принася жертвено животно в чест на светеца – обикновено се коли „петровско пиле“.
Празникът съвпада и с времето на жътвата и на него се работи, но не бива да се върши важна земеделска работа.
В някои райони на Петровден се правят сборове. В черквата се носят петровски хлябове и ябълки-петровки, освещават се и се раздават на роднини и съседи. На трапезата се подрежда и традиционният за празника „бял мъж“ или „кутмач“ – характерно за празника ястие, приготвено от бито прясно сирене, което е изпържено с брашно. Домакинята приготвя още празнична погача, баница с масло и сирене и тиквеник.„Свети Петър и Павел“ е възрожденска българска църква в село Преколница, община Кюстендил.
.Построена е през 1848 г. според ктиторския каменен надпис (над вратата, която води към наоса) и султанския ферман, съхраняван в Народната библиотека „Кирил и Методий“ в гр.София. Има размери 22 Х 12 метра, отворен масивен пристроен нартекс от запад и замрежена галерия на женското отделение. Централният кораб на наоса има таван с три слепи купола. Представлява трикорабна псевдобазилика, изградена от дялани ломени камъни и червени тухли, споени с бял хоросан. Църквата е паметник на културата.
- Пета юбилейна фолклорна среща „ВЕРЕЯ и ПРИЯТЕЛИ 2018″
Пета среща на сънародниците ни от близко и далеч, които популяризират БЪЛГАРСКОТО НАРОДНО ТВОРЧЕСТВО.
СДРУЖЕНИЕ „БГ ФОЛК КЛУБ ВЕРЕЯ”
с членове: „БГ ФОЛК КЛУБ ВЕРЕЯ” – Чикаго и
ЕООД „БГ ФОЛК КЛУБ ВЕРЕЯ” – Стара Загора
Сдружение „БГ ФОЛК КЛУБ ВЕРЕЯ“, Община Стара Загора и с медийното партньорство на ББРТВ организира пета-юбилейна международна среща „ВЕРЕЯ и ПРИЯТЕЛИ“ на българските ни сънародници, които съхраняват и популяризират Българският фолклор по света. Срещата ще бъде на 27 и 28 юли 2018 година в град Стара Загора.СКЪПИ ПРИЯТЕЛИ,
Вие сте сърдечно поканени на Петата юбилейна фолклорна среща
„ВЕРЕЯ и ПРИЯТЕЛИ 2018″
Ще се радваме, ако приемете поканата ни и станете част от усилията ни за запазване и разпространение на Българският фолклор и култура извън границите на България. Вашето участие допълнително ще обогати фестивала и се надяваме, че ще създадем дългосрочни приятелства с незабравими мигове с други групи. Организиран от
„БГ ФОЛК КЛУБ ВЕРЕЯ“ с основната си мисия да разпространява и популяризира Българската култура извън границите, чрез обединяване на всички български фолклорни групи от цял свят.Надяваме се да се видим там!
Константин Маринов
За повече информация: 773-742-5158 (Коцето)
E-mail: [email protected],
00359879643457 ; 00359879649977 – Мария Христова – български
00359876900753 – Христина Семова – български и английски
e-mail – [email protected]
Фолклора е МАГИЯ! - Млад лекар лекува безплатно в селата на Северозападнала България
Много български лекари отиват в чужбина. Шеип Панев също заминава, но вместо за Западна Европа поема към изоставените села на Северозападна България. За да лекува самотните възрастни хора – без да взима и стотинка.
Историята му разказва българската редакция на „Дойче веле“.
Баба Милка е вдигнала кръвното. Сигурно е от сапунените опери, които гледа всеки ден, казва тя. Споделя, че преживява някои от историите много емоционално, а други, които намира за примитивни, само я дразнят. Въпреки това не изключва телевизора. Високото кръвно може да се дължи и на факта, че не си пие редовно лекарствата. „Трябва да си взимаш лекарствата по едно и също време – рано сутрин, а не късно след обяд, това е много важно“, казва ѝ Шеип Панев.
Съвсем скоро той ще се дипломира като лекар. Днес е пристигнал в село Лютиброд в Северозападна България на около 100 километра от столицата София. Тук преглежда малкото останали възрастни хора. Северозападна България е един от най-бедните региони в ЕС. Младите хора отдавна са напуснали селата и се прибират само по уикендите. По тези места хората виждат лекар само веднъж в месеца – но само лете. През зимните месеци всичко зависи от времето.
Провалът на държавата
„Винаги казвам на дъщерята: Ако не дай боже ми се случи нещо и успея да ти се обадя по телефона – едва ли ще те дочакам жива, докато пристигнеш от София. Тук нямаме лекар. Колко пъти съм се молила да намерим някой, който да идва поне в понеделник, сряда и петък. В другия край на селото живее една акушерка, която се грижи за болната си майка. Когато ме заболят силно коленете, отивам при нея, за да ми бие една инжекция“, казва баба Милка.
Шеип Панев не иска да се примири с тази ситуация. Вместо това действа – по собствена инициатива и на доброволни начала. Заедно с лекари от една столична болница посещава различни села в Северозападна България – но не само, за да трупа практически опит като лекар: „Длъжни сме да помогнем на хората тук, защото държавата очевидно не се справя. Във всяка възрастна жена виждам сякаш моята баба и това ми стопля сърцето. Хората тук ценят работата ни и се радвам, че мога да сторя нещо добро за тях, че съм им полезен. А това значи, че не живея напразно“, казва младият лекар.
Безвъзмездният лекарски труд е просто благословия за неправителствената организация „Проект Северозапад“. От три години Яна Рупева са грижи за забравените хора в региона. „Освен работата ни с възрастните хора се опитваме да интегрираме в обществото и младежи с психически недъзи, които са прекарали целия си досегашен живот в социални домове. Налага се да ги учим на най-елементарни неща – да разпознават часовника, да внимават, когато пресичат улиците, да знаят как се пътува с влак и т.н.“, казва Рупева.
Социални услуги – просто няма
В отдалечените региони на България не съществува функционираща система на социални услуги, добавя тя. Само от дарения Яна Рупева е създала работилница за хора с увреждания. Държавата не отпуска и стотинка. Сега тя иска да създаде и социална кухня, в която хората с увреждания да приготвят и доставят храната за възрастните и самотни хора. „Старците тук изобщо не могат да повярват, че има някой, който е готов да се грижи за тях. Те са безкрайно благодарни, че им се дава възможност да водят приличен живот на старини“, казва Яна Рупева.
Лекари като Шеип Панев са абсолютно необходими в тези региони. Спасяването на човешки живот нерядко зависи от бързината на лекарите. „В учебниците четем за онези решаващи пет до десет минути, през които пациентът трябва да бъде реанимиран. На практика обаче линейките пристигат след два, три, а понякога и след четири часа в отдалечените села. Умират хора, които при нормални обстоятелства бихме могли да спасим“, казва Шеип.
За съжаление лекари като Шеип се броят на пръсти. Повечето млади лекари ги тегли към Западна Европа, а не към селата в България. „Отварянето на границите, което първоначално приветствахме, имаше и отрицателни последици. Днес нашите лекари напускат България. Утре обаче и българските пациенти ще тръгнат към чужбина и това ще постави под натиск и германската здравна система. За тези неща трябва да се помисли още днес – преди да сме започнали да внасяме евтина чужда ръка отвън“, казва бившата зам.-председателка на Българския лекарски съюз д-р Галинка Павлова.
„Имам дълг към хората тук“
Над 1600 български лекари работят понастоящем в Германия. Шеип Панев обаче не иска да напуска България. „Човек живее само веднъж и всеки сам си взима решенията. Не осъждам моите колеги, които заминават. В България е много трудно за младите лекари. Бих заминал за Германия, но само временно – на специализация, а не за постоянно. Мисля, че имам дълг към хората в България. Искам да остана, за да ги лекувам. Какво ще стане, ако всички заминат оттук?“, казва младият медик.
След прегледа при него, Баба Милка, която участва в местна фолклорна група, се отправя към съседното село. „Коленете нещо не ме държат, но гласът ми все още е силен. „За болежките в коленете ще трябва да чакам, докато се появи отново д-р Панев“, казва бабата.
Източник: Дойче веле
––––––––––––––––––––––
* Заглавието е променено от редактора на Еврочикаго. За подобна инициатива – вж. тук. - Отворено писмо на Игнат Раденков до премиера Борисов
На снимката: Игнат Раденков (pogled.info) Уважаеми г-н Министър-председател,
На 07.12.2017г. изпратих въпросния материал до Вас, получих и обратната разписка. До ден днешен нямам отговор. Къде тук остава конституционното ми право на питане и отговор? Та нима нито един от повдигнатите от мен проблеми не заслужи внимание? Тази нечуваемост, липсата на обратна връзка я въведе г-жа Бъчварова. За мен е чудо, ако някой е получил отговор от канцеларията на кабинета на министър-председателя.
През 2015г. направихме предложение, че ако оградата на българо-турската граница се построи по монолитен начин, би била с несравними предимства като надеждност, срок на гаранцията и др. Представихме подробна калкулация, че един метър ограда, построена по този начин, ще струва 500 лв. Отново не получихме отговор, а сами виждате за какъв глобален въпрос се касае, с какъв икономически ефект или разликата в случаят е 100 млн. лева. Свидетели сме как прахосахме на хаос над 200 млн. лв. и при всяка промяна на времето цели километри от оградата падат и ефективността е нулева. Гласувахме си и си отворихме отново вратичка за присвояване на десетки милиони левове, че възстановяването на въпросната ограда ще става без обществена поръчка.
Многократно повдигнахме въпроса, че отделените 3 млрд. лв. за санирането са нецелесъобразни. Няма да е трудно да се докаже, че 1 млрд. лв., та и повече се открадва. Санират се голяма част от панелни блокове, които са на предела на гаранционния си срок. Представихме отново калкулация, дори със завишени показатели, или 700 лв./м2, че със същите средства спокойно можеха да се построят 50 000 нови, монолитни, тристайни жилища, всяко едно с площ от 85 м2. По този начин щеше да се сложи началото на така необходимата трансформация на стария сграден фонд и най-важното предлагаме след широка обществена дискусия да се обсъди, тези жилища да се дадат преференциално предимно на високообразованите млади семейства, предимство да имат специалистите, на костващи цени с безлихвен кредит. При второто дете да им се опрощава половината от стойността, а при трето остатъчната. Това трябва да бъде само част от един бъдещ, цялостен проект, който да стане кауза за цялото ни общество и задължение за всички следващи правителства. Да спрем изтичането и върнем потенциала на нацията си. На практика да тръгне истинското възраждане на родината ни. След като имате базата за стойността на едно жилище, всеки може да си направи сметка, ако ние сме правова държава и се върнат макар и половината от заграбените 16 млрд. лв. ДДС, ще можем да построим 133 хил. жилища. Установисе, че от неизгодните договори с американските централи загубите на година възлизат на по 500 млн. лв., което ще рече, че губим още толкова жилища. Никой да не се съмнява, предполагам, че ще затвърдите мнението си с последващите примери, че годишно мафията-олигархията присвоява от обществените поръчки и от активите на държавата и общините над 7-8 млрд. лв.
Нямаме отговор и на редицата запитвания кое налага преписките по строителните книжа до издаване на разрешителното да се бавят с месеци и години. Колко милиарда са загубите за бизнеса и държавата? Какво да правим ние строителите по това време, огромната техника и оборудване, голяма част, от която е закупена на лизинг, и най-вече специалистите? Всички проблеми на обществото щяха да се разрешават, ако я имаше чуваемостта, ако я имаше обратната връзка, ако бе налице отговорността. Та нима не виждаме, че това се прави умишлено, с една единствена цел, да се създаде корупционна среда, да бъдем изнудвани, рекетирани и ограбвани. Едно е да се говори, че се назначават на възлови места в държавата калинки, друго е да видим какви са последствията. Допуснахме да ни управляват хора, които не са забили и гвоздей в живота си, за да си закачат шапката!
Ето и резултатите от една такава порочна политика, изпитана на собствения ми гръб.
Имам себе си за отговорен човек, доказал съм го във времето. От тази си позиция, след като съм изчерпал всички възможности, съм принуден да се обърна вече към сънародниците си с молба да ми съдействат да се спре по-нататъшната репресия срещу мен. Да ми се разреши да работя и даде възможност от структурите на Ц. Цветанов да завърша проектирания от фирмата ми жилищно-търговски комплекс върху собствен поземлен имот (ПИ) с обем от 14 000 кв.м РЗП на стойност 12 млн. лв., осигуряващ 4 млн. лв. различни отчисления към държавата, както и осигуряване на 400 работни места. Този обект, съобразно пределната ми възраст и края на кариерата ми, се явява сградата на живота ми! Вярвайте ми, в близо 50-годишната си трудова дейност не съм се отделял нито за ден от строителната площадка. Олигархията-мафията използвайки съда, а и другите институции като бухалки за саморазправа срещу всеки, който се противопостави на корупцията и престъпното статукво, в продължение на почти 9 години, демонстрирайки своята недосегаемост, се гаври с труда и достойнството ми, съсипвайки бизнеса ми и всичко направено дотук, въпреки съдебните решения, включително на ВАС, че строителните ми книжа са напълно изправни, и неоснователно и неправомерно е спряно строителството ми. Господата търсят нови и нови мотиви и отново те пращат в дългата съдебна сага. С приведените впоследствие от мен десетки конкретни примери ще се убедите, че се извършва престъпление срещу човек, който изцяло е отдаден на работата си, хората и обществото. Човек, който с мащабите си е решавал значими обществено-икономически и социални проблеми.
Уважаеми сънародници,
Моята тревога не от вчера и от днес, тя не идва само от личните конкретни примери, а и от глобалните. Та нима не виждаме, че пред очите на всички ни обществото ни се разпада, Майка България си отива? Та нима не виждаме, че страната ни се управлява безхаберно и престъпно, на принципа: „Над нас е Господ, след нас потоп.”? Та нима не виждаме, че тази тотална разруха и разпад на обществото ни не е случайна, а е добре организирана и дирижирана, тя обслужва не само нашите престъпни безродници, а и чужди на страната ни геополитически, както и имперски интереси. Всичко това има само едно определение – национално предателство. И друго, няма по-голямо падение за народ като нашия, който отделя десетки милиони не за децата в неравностойно положение и други социални групи в нужда, а за охраната на своите палачи.
Всички ние с бездействието си извършваме престъпление пред хилядите ни предци, които дадоха живота си, за да я има днес България, престъпление пред нашите деца и внуци.
С огромно заграбените средства олигархията-мафията обсеби почти изцяло пресата и на 100% институциите, и действа от позиция на властта – от позицията на силата. Истината и моралът останаха на заден план. Ето защо аз настоявам, след квалификациите, които ще направя с конкретни факти и имена, че убийствената със своите размери корупция, която е обхванала като раково образувание целия държавен организъм и застрашава вече националната ни сигурност, е на най-високо, правителствено ниво, че тя е немислима без прякото съдействие на министър-председателя Бойко Борисов, осигуреният чадър на Главния прокурор Сотир Цацаров, без провеждането по места на престъпната политика от партийните структури на Цветан Цветанов. Това е една от основните причини мафията-олигархията, обезличавайки институциите, да обсеби цялата държава. Трябва да сме справедливи, че корупцията не тръгна именно от тях, но на практика при тандема Борисов-Цацаров корупцията стигна нивото на цинизма. Те се оказаха най-сполучливият проект на задкулисието.
Нямам съмнения, че ще бъда подкрепен в исканията си и от българското общество, още на другия ден след излизането на конкретния материал, г-жа Арнаудова, говорителка на Върховна касационна прокуратура, да осведоми българското общество, че срещу мен Игнат Веселинов Раденков, заради направените квалификации в публичното пространство, е образувана съдебна преписка за клевета и обвинения на длъжностни лица на най-високо ниво в държавата. За да няма никакви оправдания представям и комплексна съдебнопсихиатрична и психологична експертиза, с което още един път декларирам, че нося пълната отговорност за казаното от мен. Уверявам Ви, уважаеми сънародници, че никога не съм търсил сензации и евтин популизъм, вярвайте ми, единствената ми подбуда, е че не се осъзнават последствията за нашето общество от една такава престъпна политика. Само в един публичен съдебен спор ще имате възможността да разберете колко брутално, цинично и пладнешки е ограбван труда на цели поколения. Ще се убедите, че такова ограбване на труда на човек от човека, българската история не помни!
България си отива и от криворазбраната недосегаемост, несменяемост, ненаказуемост на българския магистрат. Съседна Румъния, благодарение на безкомпромисната борба с корупцията, за кратко време удвои жизнения стандарт на своя народ. Под ударите на закона попаднаха и стотици магистрати – съдии, прокурори, адвокати. Неотдавна в пресата се изнесе, че висшият магистрат Мирча Молдован за осигуряване на чадър над т.нар. „асфалтови принцове” е осъден на 22 години затвор. Уверявам Ви, че ако при нас се приложи върховенството на закона, то за осигуряваният чадър от Окръжния прокурор на Варна Владимир Чавдаров по време на двата си мандата, оглавяващ въпросната институция, няма да стигнат и 220 години. За тази му „общественополезна” дейност след добрата оценка беше издигнат от ВСС за оглавяващ Апелативна прокуратура Варна, за да продължава да осигурява надеждността, вече от по-горната инстанция. Избирането на г-н Чавдаров за Апелативен прокурор показа още един път, че олигархията-мафията е обзела цялата държава, и най-вече ВСС.
Предполагам, че никой нормален българин не очаква от новото антикорупционно звено за борба с корупцията по високите етажи да поведе истинска борба срещу това убийствено явление за страната ни. Сами виждате, че занимаваме обществото с корупцията в общини като гр. Септември, Болярово, Червен бряг, с Иванчева и други. Несериозно е дори да се мисли, че разследващите ще проверяват тези, които са ги назначили. Дори побързаха да легитимират, че Пеевски бил най-проверяваният и не са намерили нито една злоупореба. Ако сме истински в намеренията си, първите обстойни проверки от новосформираното звено трябва да бъдат насочени там, където се влагат най-големите капитали, София, Пловдив, Варна, Бургас и др. Трябва да бъдат насочени към онези 15-20 подставени фирми и техните сателити, обслужващи олигархията. И още по-конкретно, наложително е да се започне от най-подставената, най-криминалната фирма, каквато е „Хидрострой” Варна, чрез която мафията-олигархията усвои милиарди левове. Схемите са кратки и ясни. Наивно е дори да си мисли, че има някакви конкурси, някакво състезателно начало. Чрез манипулирани търгове се завишават многократно и произволно цените на обществените поръчки или на принципа „колкото, толкова”. Съвсем умишлено не се прави напълно завършен проект с количествено-стойностна сметка (КСС), която да послужи за стартова цена при конкурса. Това дава възможност проектите да се променят многократно, а оттам и цената на дадената ОП да се завиши 2-3 пъти, та и повече. Не можете да намерите нито един обект, който да е завършен на първоначалната обявена конкурсна цена. Още по-опасно явление е, че тези подставени фирми изпълняват ролята на посредници, на брокери, като след безпроблемното спечелване на ОП присвояват обикновено 30-40% от стойността за обекта, отпусната целево за въпросната ОП, която сума по закон никой няма право да обсебва, присвоява и отклонява.
Ето само няколко примера. Провежда се ОП за преместване на два коловоза на Стара гара Варна. Поръчката не се печели от единственото специализирано държавно предприятие в страната ни, което се намира само на 5 км от гарата, а се печели, представете си, отново от „Хидрострой” Варна, която от своя страна я възлага на въпросното специализирано предприятие, като прибира от посредничеството 3 млн. лв., без да са си мръднали пръста. Печели и търга за саниране на общинските сгради в гр. Троян, взима половината от средствата и оставя местните подизпълнители да се оправят. Ще Ви представим, да видите какви огромни суми се обсебват неправомерно от ОП, доказано със съдебен акт, като в едната ОП, брокерът е усвоил 70% от стойността, в другата ОП 75%, а в трета, представете си, 82% и само 18% са оставени за реалното изпълнение на ОП. Въпросната фирма само след два месеца печели търг за 24 544 809 лв., от които, по същата схема, присвоява 15 млн. лв. След което същата фирма печели и търг от 114 млн. лв за водния цикъл на Русе.
Още по-категоричен е случаят Масларова от 19 млн. лв., отпуснати за въпросната ОП, разследването доказа и внесе в съда, че с 170 акта – протокола е доказано, че са усвоени, а неизвършени 11 млн. 38 хил. лв. Ето резултатите от криворазбраната несменяемост, недосегаемост и ненаказуемост на българския магистрат. Ето какво постановява апелативният съдия, че обвинителният акт в случая не отговаря на стандартите на какъвто и да е юридически акт, тъй като е „неясен, непълен, неразбираем, противоречив и концептуално невъзможен”. И така делото се протака вече 10 години. Само от приложението на тази схема олигарсите присвояват десетки милиарди левове.
На евентуалния съдебен процес, който би трябвало да е задължителен, ще представя неопровержими не десетки, а стотици факти, подкрепени с документи, съдебни решения, заключения на АДФИ, Сметна палата, на финансистите, пряко работещи в Община Варна и др., но най-вече ще представя стотици първични документи, актове и протоколи, за установяване завършването и заплащане на натурални видове СМР, които на практика представляват документи с невярно съдържание, чрез които са източени неправомерно стотици милиони левове или са усвоени, а неизвършени работи. Засега ще маркирам, макар и телеграфно, само няколко.
Уверявам Ви, че картината, която ще Ви покажа по-долу, ще е идентична ако направим проверка на отчетната документация на Спортна зала, Колодрума, която и да е пътна отсечка или пътно съоръжение, санирането, оградата, и която и да друга обществена поръчка.
С поредната измислена схема на т.нар. „конкурс за обособени позиции” отново нашите подставени фирми, а именно „Хидрострой”, „ИНЖСТРОЙИНЖЕНЕРИНГ” и трета тяхна сателитна фирма печелят конкурса за общо 50 млн. лв. След като няма никаква реакция и вече са усвоени няколко милиона от отделените средства, се прави, разбира се, незаконосъобразен анекс и се анулира договорът. Сключва се нов договор със същите фирми, при същите условия, за същия период като сумата вече нараства на 140 млн. лв. или с 90 млн. лв. повече от първоначалната. Въпреки голямата обществена реакция и най-вече на финансиста на Общината, че тук вече става въпрос за буквална кражба на 90 млн. лв., господата не се спряха пред нищо и проведоха поредния манипулативен търг по същата схема, със същите хора, този път за 300 млн. лв. за периода от 2012-2016г. Обсебиха почти целия ресурс на Общината. За незаконосъобразността при обсебването на тази огромна сума от 440 млн. лв., АДФИ констатира, че проведените по този начин няколко обществени поръчки са в разрез не само със ЗОП, но и с Директива № 2004/18 на ЕК. И всичко това е узаконено само с това, че срещу кмета Кирил Йорданов и директора на общинското звено „Инвестиционна политика” Валентин Вълканов са съставени актове за установяване на административно нарушение.
Първото нещо, което предприе мафията с лобистките закони, е узаконяването на грабежи за милиарди левове, прикривайки се зад колективните решения, изтичане на давностния срок, административни наказания и др. Затова предстоящият нов проект, новата алтернатива, която неминуемо ще изведе страната от това незавидно състояние, трябва да заяви пред обществото, че ще премахне всички тия лобистки закони. Не може и не трябва да има давност за онези, които ограбиха собствения си народ.
А ние ще докажем по безспорен начин, разбира се, чрез назначените от съда вещи лица, на базата на протоколите, че само при тази 440 млн. лв. ОП са откраднати 200 млн. лв., чрез съставяне на документи с невярно съдържание, благодарение на които са усвоени средствата, без да е извършена работата.
Ще останете учудени, запознавайки се с фактите, с документите, че неправомерното завишаване на цените 2-3 пъти спрямо реалните е нещо нормално. Разследващите ще видят случаи на неправомерно завишаване на 7-8, та дори 15-20 пъти над реалните. Ще видите първични протоколи, в които строителните отпадъци, извозени с Камаз на 5 км, ни струва 100лв. на километър. При едни и същи условия, по едно и също време, при снегопочистването нашата подставена фирма „Хидрострой” получава 91,80 лв./км, докато на другата фирма се плаща 10,13 лв./км, а при разсола на нашата фирма се плаща 54,30 лв./т., а при другата 8,50 лв/т. Ще видят дублирани количества на видове работи, освен това завишени 6 пъти спрямо реалните. Случаи, в които изписаният асфалт спрямо количеството асфалтирана площ възлиза на 47 см дебелина. В друг случай резултатите показват, че реално са вложени 2952 т. асфалт, а са актувани 3813т., или са усвоени, но неизвършени 861т. на стойност 215 250 лв. По правило при оборудването на детските площадки, а и всички останали съоръжения се завишават 3-4 пъти, и конкретно люлка, закупена от производителя от Провадия за 420 лв. е актувана за 1697 лв. т.е 4 пъти повече. Зад тези безобидни цифри и факти седят злоупотреби, грабежи за милиарди левове.
И още, вижте как са заложени още от самото начало в договора и са отворени вратички за източването на вече депозираните 440 млн. лв. Представете си, вследствие симбиозата „ИП”-„Хидрострой”, в договора е записано, че цените на видовете асфалтовобетонови смеси не са част от офертите на участниците, съответно от договора за обществена поръчка, а се доказват със заповед, издадена от ръководителя на фирмата-изпълнител. Това, разбира се, категорично е доказано в доклада на АДФИ, че е противозаконно, но на практика е дало възможност цените да бъдат завишени с 35% спрямо реалните. Асфалтът е най-обемното перо, за целта са изразходвани над 100 млн. лв. от въпросната поръчка, което прави 35 млн. лв. кражба само дотук.
И за да потвърдим категорично казаното дотук, ще представим пред съда и един от стотиците конкретни сигнали, направени от нас до прокуратурата. Както обикновено се постановява „Няма достатъчно данни за извършено престъпление”. Внасяйки въпросния спор в съда, след съдебното разследване, съдът постанови, че въпросния протокол-акт за установяване завършването на натурални видове СМР е завишен точно 10 пъти. Нещо още по-категорично в заведените следващи идентични 25 дела съдът постанови, че съставените протоколи са с невярно съдържание, и че фиксираните в тях видове работи не са извършени и отхвърли окончателно иска на Община Варна. Или по-точно става въпрос Община Варна гласува 2,5 млн. лв. за незаконното строителство. Разбира се, поръчката отново е възложена на нашата фирма „Хидрострой”, които по общоприетата най-безотговорна практика, съставяйки протоколи с невярно съдържание, задължават неправомерно собствениците на редица преместваеми обекти, на които помогнахме да защитят и докажат своята правота в съда, че „Хидростой” е актувала и завишила многократно средствата, които е усвоила, но на практика не е извършила.
Обществената поръчка за ремонта на пл. „Независимост” се печели на базата на дадения 17-годишен гаранционен срок. В договора е записано, както и на всичко поръчки, че средствата за евентуални ремонти по време на гаранционния срок ще са за сметка на изпълнителя. Вследствие некачественото изпълнение, пред очите на всички варненци, ремонтите започнаха още първата година. Според констатациите на АДФИ, а и др. проверки, при възложените 30 обществени поръчки в период от 10 години за ремонт на въпросния площад, при нито една от тях не е спазен Закона за обществените поръчки /ЗОП/. Установява се масово завишаване на цените спрямо договорените, както и на количествата. Категорично е заключението на АДФИ, че за проверявания период цената за ремонт на 1 м2 от настилката на площад „Независимост” е увеличена неправомерно 2,5 пъти, от 37,19 лв./м2 е нараснала на 90,98 лв./м2. Това на практика беше отново бездънната каса на подставените фирми като „Хидрострой”. Няма да е трудно за вещите лица да докажат, че усвоените милиони за ремонтите, превишават тези, отделени за обновяването на площада. И тези средства са отново за сметка на нас данъкоплатците.
Отново заявявам, не десетки, стотици са примерите, с които сме сигнализирали прокуратурата, но от следващия които ще приведем, би трябвало всички да се срамуваме. Търси се поредната шеста обществена поръчка за подставената фирма на директора на Здравна дирекция към Община Варна. Всичките са спечелени с 70-годишна гаранция и 4 пъти по-малък срок за завършване от технологичния и обявения. С разрешение за поставяне на временен обект от дървена конструкция, който не е трайно свързан със земята, касае се за терен на горски фонд, господата построяват монолитна сграда за образователен център за деца в неравностойно положение в землището на кв. Аспарухово, и когато сградата е напълно готова, служител от Общината не дава разрешително за прокопаване и свързване на сградата с канализация, ток и вода. След което сградата се изоставя, разграбва, и последното наводнение в кв. Аспарухово отвлече остатъците в дерето. Общината, респективно всички ние данъкоплатците, сме осъдени на последна инстанция да заплатим 900 хил. лв. на изпълнителя. Ведомството на прокурора г-н Чавдаров и в този случаи не видя никакво закононарушение.
Сигнализираме прокуратурата, представяме и протокол за установяване завършването на натурални СМР. Разследването доказа, че протоколът е автентичен. Замервайки на място се доказа, че само от завишаването на количествата цената на ОП е нараснала тройно. И трите инстанции на прокуратурата постановяват, че няма данни за извършено престъпление. Количествата са на място, могат да се измерят по всяко време, включително и сега.
Най-големият проблем за мен, разбираемо, като строител, е как след огромната сума, открадната от обществената поръчка, и най-вече липсата на какъвто и да е контрол при изпълнението на строителството, само след месеци, или най-малкото един зимен сезон, се разпадат цели километри от новопостроените пътища, тротоари и бордюри. Падат мазилките на фасади и покривни изолации. Свидетели сте как рухнаха 25-30 новосанирани блокове, оградата на границата и т.н. На практика наливаме вода в каца без дъно. Половината средства се откраднаха, другите се вложиха нецелесъобразно. Десетки са сигналите до всевъзможните институции да се спре това голямо престъпление. Този проблем беше първа точка в сигнала, подписан и подпечатан от 26 партии, граждански сдружения и отделни личности. Многократните опити да бъдем приети и потърсим съдействие за решаване на проблема от Окръжния прокурор на Варна Владимир Чавдаров, ни бяха отказани с мотив, че нямало такава практика. Проблемът е по-сериозен отколкото може да се каже и напише. Само преди десет дни падна тавана на детска градина „Мир”, построена само преди година. Децата се отърваха само с уплаха и одрасквания. При това, забележете отново, от изнесената цена в пресата, спрямо РЗП на сградата, цената отново е три пъти по-висока от реалната.
Умолявам Ви, уважаеми сънародници, да не се подценява този въпрос. В сряда 20.06.2018г. в Пленарна зала на Община Варна родителите на децата от училище „Васил Левски” кв. Аспарухово заявяват на кмета Иван Портних и общинското ръководство, че няма да пуснат децата си в новопостроеното училище, въведено в експлоатация през 2012г., тъй като течовете и другите недостатъци са най-малкото, но се опасяват от това, че сериозно е поддала конструкцията на сградата, особено покривната, стълбищната и др. Кметът им е заявил, че е изключено новата учебна година да започне в училище „Васил Левски”, че на Общината ѝ е било необходимо първо да изготви нов конструктивен проект, провеждане отново на ОП, осигуряване на средства, и че децата ще бъдат разставени в съседните училища. Представете си, ако при това безотговорно строителство, стане земетресение, та макар и от 4-та, 5-та степен, пораженията ще са страшни. Проверете в нашите тревожни сигнали до институциите, че сме засегнали и този въпрос, че именно тази фирма, построила въпросното училище, „Стоянстрой” ЕООД гр. Пловдив, чрез престъпната схема „Публично-частно партньорство”, която се доказа за такава, включително и от доклада на АДФИ, се сдоби с над 20 имота, като в замяна построи ето такова надеждно строителство на Община Варна, което неминуемо ще е рисково по примера на построеното училище и трябва да се вземат превантивни мерки. Случайно ли е, че в едната ОП общинските имоти превишават стойността на обекта, който трябва да се построи, с 814 505 лв. Кметът Кирил Йорданов предлага и общинския съвет гласува да се намали оценката с въпросната сума в полза на фирмата. При следващата поръчка отново общинските имоти са с по-висока цена от обекта, този път, с 320 хил. лв. Кирил Йорданов отново предлага и се гласува, този път, да се завиши стойността на обекта с въпросната сума. АДФИ обаче констатира, че решението на Общински съвет е неправомерно, и че хазната е ощетена с 1 134 505 лв., и сега отново ние данъкоплатците ще отделим над 1 млн. лв. за ремонт на новопостроеното училище.
На всичкото отгоре нито в клин, нито в ръкав. Европейският депутат Емил Радев, в отговор на нашите настоявания да се вземат мерки срещу безконтролното и порочно строителство, ползва властта си и в предаване по „БТВ”, а след това и в нарочна пресконференция отстоява тезата и убеждава обществото, че не можело и дума да става за компромиси по отношение на качеството в строителството на Община Варна.
Това са само една малка част от примерите. Тук обаче трябва да си дадем отговор на големия въпрос – Как така тези високообразовани служители от звеното за Инвестиционна политика /ИП/ към Община Варна подписват с ясно съзнание документи с невярно съдържание, които стават предпоставка за неправомерното източване на стотици милиони левове. Те са наясно, че това е документално и лесно доказуемо, и че могат да попаднат по всяко време под ударите на закона. Отговорът е само един и той е стряскащ. Те са наясно и добре пресмятат, че мафията е по-силна от държавата.
Кой е прав в случая? С дело №16 гр. Сливен, 26.10.2016 г., Сливенски военен съд осъжда подсъдимия Илиев на 10 години затвор ефективно, конфискация на два от апартаментите му, ведно със склад и гараж, и ПИ в регулацията на Варна, заради крупна злоупотреба на стойност 994 896.21 лв. или за съставяне на неправомерни актове, в които са актувани и усвоени, а неизвършени видове работи. Показателно е това, че въпреки отсъствието на подсъдимия по време на съдебното заседание, тъй като е обявен за общонационално издирване и е напуснал страната, съдът постановява, че това не е повлияло на решението, тъй като доказателствата са неотразими и повечето от тях са доказани документално.
Ето резултатите, когато правосъдието е налице. За 1 млн. лв се присъждат 10 години ефективно и конфискация на имуществото, докато за кражби на милиарди левове няма нито виновни, нито последствия.
Ако българското гражданско общество не се осъзнае и не въстане, ползвайки конституционното си право на суверен при неминуемия предстоящ общонароден граждански протест не направи такава грамада пред вратата на ВСС, че да затворим духа на това проклятие, за които българското общество отдели от оскъдицата 7 пъти по-голяма заплата от тази на българския учител, а те на практика предадоха собствения си народ и застанаха на страната на мафията. Римското право е изписано и на сградата на Съдебната палата – Законът е основата на държавата. Първата и неотложна задача трябва да е да си върнем държавата, да се издигне върховенството на закона и справедливостта в обществото.
Аз съм напълно наясно срещу какво явление заставам, от къде и защо ми идват неприятностите, но справедливостта, особено когато тя касае обществото, достойнството и моралът са над всичко.
И аз ли да не вярвам на ген. Тончо Михайлов, бивш началник на окръжно МВР Стара Загора, който заяви в публичното пространство: „Цветан Цветанов ни нареди неудобните за властта хора до 10 дни да бъдат премахнати.”
Неотдавна нашето Г.С. „Съграждане” направихме писмено обръщение към Строителна камара Варна за среща, разговор по проблемите с убийствената корупция в Община Варна, забавянето на преписките по одобряването на строителните книжа с месеци и години и др. В отговор на нашето писмо инж. Витанова определи деня и часа на исканата от нас среща. Ден преди да се състои, срещата се отложи. В разговор с колегите и най-вече с инж. Валентин Вълев, успешен бизнесмен, заемал предшестващите два мандата като ръководител на Строителната камара, ни заяви: „Не се учудвайте, че няма да се състои уречената среща. Хората се страхуват, Вие трябва най-добре да ги разберете, че ако те вземат страна, още на другия ден ще им пратят прокурори, ревизиори и ще им съсипят бизнеса.”
Вижте на практика казаното, както от ген. Михайлов, така и от инж. Вълев. На 17.10.2012г. с изх. №62478 получих от НАП „ИСКАНЕ за представяне на документи и писмени обяснения от задължено лице” за произхода на средствата послужили за предоставяне безвъзмездно на суми. Става въпрос за издръжка на внука ми за завършване на средното му образование, тук във Варна. Или по-точно за даваните от мен 250 лв. на месец в продължение на 6 години, или сума от 18 000 лв. Всякакви опити да обясня, че се изпълняват нечии поръчки, и че НАП може спокойно да види от месечните, та и годишни отчети, че фирмата ми развива голям обем строителството, че продавам готова продукция от жилища, търговски площи, отдавам помещения под наем, и че 250-те лв. са нещо нормално, че е излишно и обидно за мен да давам каквито и да е писмени обяснения. Категорично ми заявяват, че в противен случай ще ми изпратят ревизия. Те изпълниха поръчка. Демонстрират своята власт и влияние, с цел да ме унижат, да ме възпрат в отстояването на борбата ми срещу корупцията и беззаконието, но най-вече целят да насадят страх в останалите, че пред нищо не се спират.
Вярвайте г-н Министър-председател, ако това опасно явление, наложено от г-н Цветанов в последните 7-8 години със своите партийни структури по места, не се осъзнае и не се спре деребейството им и използването на институциите като инструмент за репресия срещу всеки, който въстане срещу статуквото, то страната ни окончателно е обречена.
Ще Ви приведа конкретни и убийствени примери в тази посока, които изпитах и продължавам да изпитвам на собствения си гръб. Ето защо търся съдействие и от българското общество, за което съм работил всеотдайно през целия си съзнателен живот. Преминах през Ада. На никого не пожелавам това унижение. Построих още две-три знакови сгради, предимно в централната част на Варна. Проектирах жилищно-търговски комплекс от затворен тип с разгърната застроена площ (РЗП) от 14 000 м2 в новостроящия се кв. „Изгрев” с отлична панорама.
Бях предупреден от добродетели, че ми се готви отново капан, за целта направих две съгласувателни писма до кмета и главния архитект: „Ще имам ли проблеми при издаването на разрешителното за строеж при така подготвените строителни книжа за предстоящото строителство в собствения ми ПИ, който е със статут на временно-производствена база?”. Отговорите и в двата случая бяха категорични: „Разрешение за строеж може да се издаде за УПИ XIV-3194,3556, кв.12 по плана на ЖК „Изгрев” гр. Варна, съгласно одобрения ПУП-ПРЗ със Заповед № Г-230/05.05.2005г.” След като внесох проектите в Главна община за одобрение и издаване на разрешително за строеж, съборих производствената си база, което беше основната дейност на фирмата ми, за да подготвя терена за бъдещото строителство. На 09.04.2010 г., което ще рече 7 месеца и 3 дни след внасянето на документите за одобрение и издаване на разрешително, получавам отговор или отказ, да съм процедирал нов ПУП. Това е най-безобидният начин за разчистване на сметки, отпращайки те в дебрите на многогодишната съдебна сага.
След 4 години на 08.04.2014г. с дело №4882 ВАС постанови, че строителните ни книжа са напълно изправни и не е имало никакви причини да бъде спряно строителството.
Терорът срещу мен не спира дотук. Когато започнах да създавам организация върху бъдещото строителство с голяма изненада разбрах, че имот, който закупих през 2005г., за да го приобщя към жилищно-търговския комплекс, е бил разкроен на три парцела, без да бъда известен, като един от новообособените парцели вече е придобит от въпросни господа с нотариален акт, чрез констативен протокол за давностно владеене. И отново след 9 съдебни заседания в продължение на 4 години Варненският окръжен съд с решение №1841 на 04.05.2017г. постанови, че обявява за нищожен нотариалния акт на въпросните господа, придобит с констативен акт, които са си послужили с лъжесвидетелство, и връща собствеността на фирмата ми.
Говорим за феодализиране на страната ни. Най-консервативната институция, каквато е Кадастралният план, се разкроява като селска бахча. Подменят се номера, подменят се граници, подменят се собственици. Стотици наши сънародници останаха без имотите си.
Господата се готвят отново да ме вкарат в поредната съдебна сага и обектът да бъде спрян и отложен в годините. За целта този път потърсих съдействие от зам.-кметът Пейчев, който прояви пълно разбиране и ме увери, че ще ми съдейства да се предотврати евентуално неправомерно възпиране.
Методите за въздействие и ликвидиране на неудобните хора като мен са прости и ясни. С цената на всичко, ползвайки властта си, ти спират производството, а оттам спират и приходите на фирмата. Изпадаш в несъстоятелност. Не можеш да си покриваш задълженията към НАП, местни данъци и др. и съответно банките ползват този мотив, за да не ти отпуснат кредит. И ти изведнъж ставаш метафорично като едно безпомощно животно сред хиените от лихвари, продажни нотариуси и др.
След като банките отказаха да ме кредитират бях принуден да сключа договор с лихвари или лицето Дафинка Бобева, пенсионер, която впоследствие се оказа, че е подставено лице в престъпната дейност на сина си Тодор Иванов Иванов, 50-годишен, без един ден трудов стаж в живота си, ползвайки се със статут на безработен в Германия. Или срещу 70 хил. лв. кредит се задължих да върна, само след 3 месеца, 84 хил. лв., а за целта ипотекирах фирмени имоти с данъчна оценка от 700 хил. лв. Сделката по настояване на лихварите се изповядва при всеизвестния за варненци нотариус Янчо Нестеров. Седмица преди да изтече падежа по позната схема кредиторите се покриха. Ден преди падежа заложените ми имоти вече са прехвърлени на името на майката.
По моя жалба до прокуратурата разследващите разкриха цялата измамна схема. Данните от Агенцията по вписванията за имотното състояние на въпросната Дафинка Бобева и синът ѝ Тодор Иванов показаха, че тази 82-годишна възрастна жена, пенсионирана като кондукторка с възможно най-ниската пенсия в последните 10-12 години е изповядала 32 сделки, в някои от случаите като кредитор, купувач, продавач, след което е станала собственичка на десетки имоти за милиони левове, включително и в най-престижната част на Варна и вилната зона, а на името на сина ѝ се водят още 6 изповядвани сделки, като за начало са притежавали само 60-квадратен панелен апартамент в кв. „Младост”. Разследването показа, че методите на изнудване във всичките сделки са едни и същи.
Най-показателният пример, непосредствено след мен, е случаят със строителния предприемач Сашо Янакиев. Срещу 45 хил. лв. кредит от баба Дафинка по същата схема им вземат фамилната къща, в която съжителстват три поколения на стойност 600 хил. лв. Десет човека впоследствие останаха на улицата. В среща по случая с Апелативния прокурор на Варна, тогава Васил Миков сподели, че Тодор Иванов е известен на прокуратурата, че се занимава с престъпна дейност, лихварство, имотни измами и канали за износ на контрабандни антики, но чадърът над него е от най-високо ниво. На прокуратурата е известно дори, че при нотариус Янчо Нестеров са водени, включително и вързани хора да подписват, но хората ги е страх да се оплачат. Само час след излизането от прокуратурата, виждайки безизходицата, въпросният потърпевш 50-годишният Сашо Янакиев се притесни, получи масиран инфаркт и почина на място.
В разследването се доказва още, че Тодор Иванов е участник в канал за износ на антични предмети. За две години и половина безработният е прелетял 74 пъти маршрута Варна-София-Мюнхен и обратно (по справка от КИАД), в някои от случаите по четири пъти в месеца. Същият бе задържан на ГКПП – Аерогара София при опит да изнесе ценности. В куфара му били открити сребърна гривна, фибула, златна обеца, статуетка, 13 златни, 81 сребърни и 3 бронзови монети. Стойността на намерените монети е за около 22 000 лв., смятат специалисти. Чадърът отново се оказа надежден, след прокурорска намеса бе освободен и пуснат да премине границата. За разлика от нашата прокуратура и полиция, немската полиция е проследила този канал. Тодор Иванов беше задържан в Германия при опит да освободи колет от България със стотици археологически антики с голяма историческа стойност. В продължение на шест месеца е бил задържан и разследван за произхода на средствата и имотите, които притежава. Искането на немските служби за данни за имотното състояние на Тодор Иванов в България е било отказано. Всеобщо е мнението, че през същия период, през същия канал, от същите хора се изнесоха реликвите от разбития и ограбен археологически музей във Велико Търново. След разбиването на канала Тодор Иванов посети България само два пъти.
Лично на мен тази престъпна фамилия, освен унижението, ме оскъпи 3 пъти спрямо тегления 70 хил. лв. кредит. Въпреки че разследването, на база на категоричните доказателствени материали, приключи с мнение за съд, прокуратурата не повдигна обвинение. При завеждането от моя страна на съдебен иск за причинените ми материални щети, особено по незаконното прехвърляне на имотите, съдът не само че не даде ход на делото, а ме осъди да заплатя 4 000 лв. адвокатски хонорар. Това беше повод всеизвестният за цяла Варна, не само за Апелативния прокурор Миков, нотариус Нестеров, ползвайки връзките си, заради 4000 лв. да ми запорира всичките имоти, за да не мога да предприема никакви действия. Сменяйки трима съдия-изпълнители като и тримата си начислиха съдебните такси, обявявайки многократно имотите ми за продан, с което ме оскъпиха многократно спрямо присъдената сума. И не знам за кого трябва да е срамът, дали за правораздаването в страната или за мен. Вече 2 години половината ми пенсия се удържа в полза на баба Дафинка. Както видяхте по-горе НАП изпълнявайки поръчка на мафията ми иска писмени обяснения за 250-те лева на месец, които съм отделял за издръжката на внука си, а прокуратура не взема отношение за придобиването на имоти за милиони левове от тези престъпници, заграбили домовете и оставили на улицата десетки семейства. Та нима ще е трудно на разследващите органи, запознавайки се с всички документи по случая, да установят дали овластеният с правата на съдия Янчо Нестеров си е послужил с измама. Да проверят и десетките случаи, които битуват във Варна по въпросната персона.
Когато най-после, минавайки през ада, ми предстои да създам организация за започването на строителството на комплекса като няма никакви рискове, тъй като поземленият имот от 6100 м2 е фирмен, няма да обезпечавам този път собственици. За стартиране на проекта се нуждаех от кредит от 200 хил. лв. Приходите на фирмата от наеми на дълготрайни договори с доказани фирми като „АДРЕС” и др., са два пъти повече от сумата, необходима за погасяване на кредита, така че банката-кредитор не поема никакъв риск. Освен това ипотекираният имот за целта превишава два пъти искания кредит, и то по данъчна оценка, а продажната е двойно по-голяма. Въпреки всичко ми беше отказано.
В момента съм принуден и подписах договор за кредит срещу 16,16% лихва с конкретна финансова къща, а преди това, вкарвайки ме в несъстоятелност след като съборих производствената си база и спряха обекта ми, и влязох в задължения към НАП и др., бях принуден да тегля и погасих кредит с 30% годишна лихва. Дори потърсих съдействие от Кольо Парамов, с когото се познаваме и другаруваме над 40 години, човекът, запознат най-добре с материята, който остана учуден как при тези условия не могат да се отпуснат исканите 200 хил. лв. и ме свърза с Левон Хампарцумян. Обясних му ситуацията, това което казах по-горе. На пръв поглед думите му бяха обнадеждаващи, но след 3 месеца ми се отговори, че кредитът не е одобрен.
Парамов ме посъветва да направя постъпки към Банката за развитие на средния и малък бизнес като най-подходяща за целта. Внесох необходимите документи, в две-три срещи и разговори, според каноните на банката. Въпреки че съм погасил задълженията към Янчо Нестеров и други, и то преди 2 години, делата не са приключени и забраната не е вдигната. Аз на практика не мога да намеря съдия-изпълнителите на Янчо Нестеров, единият е от София, чиято първа задача е, след като са образували дела и сумата е погасена, да вдигнат забраната, но аз представих документи на Банката за развитие, че сумите са изплатени и нямам никакви задължения, и че е въпрос на време делата да бъдат прекратени. Вторият въпрос според изискванията на банката е, че фирмата ми няма производство в последните 3 години. Представих проекта за 12 млн. лв., заповедта за спиране на обекта, както и решението на Върховния съд, че строителните ми книжа са изправни и не е имало основание да се спира производството. Разбрахме се, че на мен кредитът е необходим, за да се стартира именно този голям проект, и че още при издаването на разрешителното аз ще мога да продам на зелено и погася искания кредит. Освен това, в документите съм доказал, че искания кредит мога спокойно да го погасявам с приходи от фирмени имоти, превишаващи далеч покриването на падежа. Определено смятам, че те ще проявят разбиране, най-после да стартира този обект, който ще даде препитание на 400 семейства.
Уважаеми сънародници,
Вярвайте, че все още има не малко хора, за които истината достойнството и моралът са над всичко.
Посветих живота си на строителството, та почти 50 години. Водих строителен колектив от 200, 300, та 500 човека в последните години. В името на прогреса винаги съм отстоявал принципи, идеи и каузи. Предложих на правителството по нашия вече утвърден в годините пример с доказани категорични резултати, да се направи структурна реформа в отрасъл строителство, или от стотиците хиляди малки нископроизводителни единици, разнопосочни, взаимно пречещи си в работата, които не могат да посрещнат постоянно навлизащата високопроизводителна механизация и редица др. негативи, да се окрупнят в технологични екипи, по нашия пример, които да поемат изпълнението на целия обект, без да съм осъзнавал, че всичко това е в разрез с личните интереси на стотици хиляди отделни групи хора. Срещу мен и новото се изправи непреодолима стена, а оттам и нечувани репресии. Най-голямата съпротива беше от т.нар. „общественици”. За да напомнят за себе си и оправдаят присъствието си, ни занимаваха с излишни мероприятия като учебни години, партийни поръчения, събрания и др. Те бяха наясно, че при прилагания от нас пазарен механизъм, тяхната дейност остава безпредметна.
Всичко това окуражи бюрокрацията, която взе връх и окончателно прегради пътя ни. Бяхме на кръстопът. Изграденото от нас и постигнатите резултати в годините отиваха на вятъра. Написах през месец март 1981г. отворено писмо до Тодор Живков и списание „Партиен живот”, с две думи, че цялата ни партийна работа се върти в празна орбита, че командно-административният метод на управление просто се е изчерпал. Не се ли премахне многостепенната управленческа система-бюрокрацията, уравниловката, не се ли развържат ръцете на инициативните и можещи хора, не се ли принесе икономиката ни на пазарен принцип, то системата ни е обречена. След 10 дни вкъщи дойде с копие на моето отворено писмо режисьора Павел Васев, който след промяната дълго време заемаше значими длъжности в сферата на културата, последно бе директор на театъра „Иван Вазов”. За мен режисьорът Павел Васев си остава един от най-достойните хора, с които съм имал възможността да работя. По негови думи бе изпратен да направи документален филм, което стана факт, и филмът със заглавие „Отворено писмо” бе излъчен по Българска телевизия. Изводите бяха категорични, че големите резултати са благодарение на прилагането на пазарния принцип. Това стана причина да се финансира нов документален филм, който кръстиха „Стопани” с цел да се проследи целия производствен процес и да се популяризира, и внедри в целия отрасъл, но когато филмът бе готов, цензурата забрани излъчването му. Причината била, че ние на практика сме отричали и подлагали на съмнение социалистическата система.
Показателно е за всички нас, най-вече за младите журналисти след прехода как в онова отречено време се отстояваха принципи, каузи и идеи. Зад мен и новото застанаха изтъкнати журналисти с поредица от статии като Георги Стойчев и Иван Делийски от в-к. „Работническо дело”, Юри Лазаров от в. „Антени”(дълги години зам.-директор на БТА след промяната), Евгени Станчев от в-к. „Поглед”, освен това и много изтъкнати стопански и партийни дейци от най-високо ниво в държавата. Именно журналистите бяха причината да се излъчат прожекции на филма пред състава на целите им редакции, поканвайки Йордан Йотов, бивш Главен редактор, тогава член на Политбюро, както и Главния редактор на в-к. „Антени” и Председател на съюза на журналистите, Веселин Йосифов. Съвсем разбираемо, търсеха влиянието на тези отговорни фактори за отстояване на каузата.
На помощ се притече и документалистът на столетието Христо Ковачев, който направи документалния филм „Катетаризация” за мен и бригадата, излъчен отново по БНТ, отразявайки трудностите, през които минава всеки, който поема по пътя на новото.
Особен е приносът на журналиста на столетието Кеворк Кеворкян в предаването „Всяка Неделя”. Човекът, който има най-големи заслуги за първите стъпки на прохождащото се гражданско общество у нас. Представете си какъв огромен е бил общественият интерес към темата, към реалната промяна. Какви са били очакванията на обществото, след като страната ни разполагаше с една телевизия, с една програма, в най-гледаното предаване, каквото е „Всяка Неделя”, че Кеворк Кеворкян можа да си позволи, изчерпвайки времето, да се извини на децата и отнеме знаковото предаване „Лека нощ деца”. След като и това не стигна, обяви, че следващата неделя събеседник по желание ще бъде отново Игнат Раденков или 3 часа и половина телевизионно време. Сигурен съм, че такъв аналог в цялата история на „Всяка Неделя” не е имало. Кеворк не само в този случай е давал трибуна и е заставал зад правдиви каузи.
По това време беше силно влиянието, а и очакванията на перестройката и Горбачов, в подкрепа излезе и кореспондентът на в. „Правда” Жмирьов, който в два броя излезе в моя защита, като популяризира опита ми във в-к „Правда”, препоръчвайки го пред руските колеги.
Тази организирана атака повлия филмът да бъде излъчен, с което на практика се даде ход на новото и прогресивното, а от друга страна бе причина да се потърси сметка на виновните за възпиране на прогреса. Беше привикано в ЦК цялото партийно и стопанско ръководство на Варна. Ето го и отговорът, вижте какво заяви на въпросната среща полковник Райков от ДС Варна: „Защо не е тук онзи, който написа новата резолюция да продължа разследването срещу Раденков, след като докладвахме, че не сме открили нито една улика, нито една злоупотреба след проверката на десетки отделни хора и обекти, и че Раденков е честен и достоен човек; „Излизам в болнични, заявява той, въпреки че болестта ми позволява да си върша работата, но няма да си слагам грях на душата, няма да съм аз този, който ще вкара Игнат Раденков в затвора”.
В първия работен ден на 1987г., трябваше да се явя в кабинета на зам.- председателя на Министерски съвет, Григор Стоичков. Присъстваха и десетина изтъкнати колеги строители. „Идвам, казва Стоичков, от кабинета на другаря Живков. Събрал съм ви да дадем отговор, има ли рационално зърно в работата и методите на Игнат Раденков, защото на практика той отрича и подлага на съмнение нашата социалистическа система!”. Това пък беше другият метод на въздействие „виждате ли, и колегите му го отричат”, но в случая не се получи. Мнозина от тях изказаха възхищението си от големите резултати, и че това е пътят. След срещата, на която присъства и министъра на строежите Георги Григоров ми заяви: „Не подозираш какво става около тебе, разделил си държавата на две. Предай телефона ми на най-близките ти, ако те задържат, да ми се обадят веднага. Ние сме на път да убедим другаря Живков, че резултатите в отрасъла, вследствие приложението на твоя опит не само се удвоиха, а се увеличиха в пъти.” В онова време имаше много истински ръководители, като Георги Григоров, които рискуваха не само кариерата си в името на прогреса. Проблемите за мен и поддръжниците ми идваха и от това, че и тогава, както и сега аз назовавам нещата с истинските им имена.
На един от многото строителни форуми, бивш Генерален директор на СМК Ямбол ме пита: „Другарю Раденков, тези четиримата човека до мене сме строителни инженери, трима сме от един випуск, за 5 години ни смениха и четиримата и нищо не се промени. Какво трябва да направим?”. Моя отговор беше, че не трябва да сменяме генералните директори, а трябва да сменим системата. Елате вижте каква канонада се изля върху мене, но най-вече упреците бяха към поддръжниците ми, партийни, стопански ръководители, режисьори, сценаристи, журналисти и др. – „Вашият човек, заявяват те, иска да подменя социалистическата система!”
Приложението на нашия опит и най-вече постигнатите резултати събудиха интерес в цялата страна. На преподготовка на кадрите в АОНСУ Габрово, на което присъстваха и военни, настояха за среща с мен. На състоялата се среща, освен че споделих конкретни примери, че високите резултати, а оттам и високото заплащане са в резултат единствено на освобождаване на човешката инициатива, премахване на многостепенната бюрократична система, уравниловката и най-вече приложението на пазарния принцип. Зададох и реторичен въпрос защо сградите, в които се намират АОНСУ и партийните домове се построяват от нас за година, година и половина, а окръжните болници, поради липса на средства ги бавим по 10-12 години. Защо пропагандираме нивото на нашата медицина, а нашите управници се оперираха в Германия и Франция, даже конкретно споменах Начо Папазов, Петър Младенов и др.? След мероприятието двама генерали от присъстващите в залата ме дръпнаха настрани и изказаха възхищението си от казаното от мен и изразиха притесненията си, заявявайки ми, че другарите действали с бронирани коли за целта, с които предизвиквали катастрофи и премахвали неудобните, и че просто се страхуват за мен.
След филмите за моята бригада, режисьорът Павел Васев направи документалния филм „Ген” за прочутия животновъд от село Бозвели, Провадийско, Пенко Пенев, също герой на социалистическия труд. Обединиха двата филма и ги прожектираха в страната. Една вечер се уговорихме по някакъв повод, някакъв празник да се съберем трите семейства в село Бозвели при Пенко. След 12 часа през нощта нахлуха трима мъже и започнаха да претърсват щателно къщата. След час претърсване, след като не намериха нито позиви, нито радиостанции, нито оръжие господата се извиниха и напуснаха. Пенко позна единият, че е полковник от ДС, бивш провадийски кадър.
Това са само малка част от начините, методите и въздействията, оказани върху мен, а и върху всеки, осмелил се да излезе от улея, от шаблона, да отстоява истината. В много от случаите обаче, както и за конкретния, след промяната въпросният провадийски кадър от ДС ми се извини.
Никога не съм си представял, тъй като съм воден единствено и само от работата, че с действията си съм представлявал такъв голям проблем за държавата.
Цензурата от ЦК в лицето на възрастна жена, бивша партизанка, по думите на Васев го придружаваше в последния месец при завършване на филма. Един ден ми заявиха, че са ходили в Окръжно МВР, за да се запознаят с досието ми. И двамата ми посочиха с ръка, че досието ми е някъде около 1,20 м високо. След промяната питах последния директор на полицията полк. Иван Стоянов защо Комисията по досиетата ми отговори, че не съм имал досие, отговорът беше категоричен, че ген. Семерджиев бил наредил първите досиета, които трябвало да се унищожат, да бъдат тези на враговете с партиен билет.
И още. Помоли ме мой приятел Чапкънов след прехода, да съм направил малък ремонт на Бат Владо. Оказа се, че това е генерал-лейтенант Владо Тодоров, ръководещ Първо главно управление последните 10 години преди прехода, или човекът, който знае всичко в държавата ни и човекът, без който нищо не може да стане. Допаднахме си, той виждаше в мене, че съм социален човек, че с болка понасям разрухата, която става в държавата ни, и дълго време дружахме, посрещахме празници, юбилеи и т.н. На един от празниците с още три семейства някой подхвана темата, че в пресата се третирало, че естрадният певец Георги Минчев бил дисидент, и тогава Владо Тодоров ме запита защо не съм изявил дисидентските си претенции, тъй като те най-добре знаели кои били дисиденти и кои не. След което за учудване на всички ни в прав текст каза: „Ти знаеш по-добре от мен кои, ако не бяха застанали зад теб, ти се гласеше физическото ликвидиране.” Аз да си призная никога не ме е било страх, но тогава просто се уплаших, защото знаех, че е факт, защото без знанието, решението и подписа на този човек, не можеше да се предприеме нищо в държавата ни.
На 8.06.1983г. във всички вестници бе публикувана снимката ми, че за построените под прякото ми ръководство над 5000 хиляди апартамента във Варна, голям дял от курортното строителство на „Златни пясъци” и „Св. Св. Константин и Елена”, най-вече представителното строителство във Варна, включително хотел „Черно Море”, затова че благодарение на приложението на моя опит в отрасъла, производителността се е увеличила в пъти, на следващия ден за празника на строителя ще бъда удостоен със званието „Герой на социалистическия труд”, но противниците, оглавявани от Милко Балев и Григор Стоичков, предотвратяват издаването на указа.
След този акт срещу мен започна небивала репресия. Нямаше седмица да не позвъни някой вкъщи и да сподели тревогата си, че е привикван в милицията или свалян от скелето, заплашван с удряния по таблото на колата, че не можело да е работил 20 години с Раденков и да не е знаел къде са били отклонявани бетони, плочки бензини, най-малкото да е работил на вилата на Раденков. Не само че нямам вила, но това стана повод изпълкома на Общинския съвет Варна да вземе решение и да дадат парцели на 7 човека по постановление за заслуги към Варна. В това число на мен и на футболиста на столетието Божил Колев. Всички ги застроиха без мен и Божил Колев, поради което парцелите бяха по-късно отнети според закона. Ако за Божил Колев е оправдано, то аз имах 500 човека в ръцете си с мощна механизация и материали, не беше проблем, но не всички на този свят е пари, имоти и богатства, има много по-големи ценности. Основният проблем на нашето общество е, че загуби битката с морала Освен това получавах редица анонимни писма със заплахи, включително снимка, изрязана от вестник, на намерения обезглавен труп в р. Марица. Нарицателно беше за семейството и бригадата разследващия лейтенант „с мустаците”, който впоследствие се уволни като майор. Жив и здрав е в съседната кооперация, контактуваме си и сега.
В противовес на всичките тези атаки поддръжниците на всички нива – партийни, стопански, най-вече сценаристи, режисьори, журналисти застават зад мен и каузата и убеждават Тодор Живков, че се извършва голяма неправда, и че ще се зачеркнат резултати, завоювани с много труд като правят паралелно сравнение, че докато окръзите като Ямбол, Сливен, Пазарджик, Смолян, Видин, Михайловград и много др. правят едва 300 апартамента годишно, то моята бригада от години наред прави по 700 апартамента на година. Последния ден от същата година с правителствен самолет идва делегация, водена от Огнян Дойнов, член на Политбюро, Петър Дюлгеров, Председател на Централния съвет на профсъюзите, министри и много други и ме удостояват със званието. Препоръката на Тодор Живков била правдата да възтържествува преди Нова година.
Моето отстояване в отвореното писмо до Тодор Живков и сп. „Партиен живот”, че командно-административната ни система се е изчерпала, се потвърди и то по категоричен начин в екстремните условия или сполетялото ни земетресение в Стражица.
Една година и четири месеца след трагедията в Стражица нямаше направена нито една къща. Няколко десетки хиляди наши сънародници, касае се не само за Стражица, а и околните села, бяха на улицата. Децата им разставени в околните села и градове. Имущество събирано от поколения, оставено на произвола. Причината беше, че строителите не искаха да приемат суровите условия – да се хранят прави с войнишки канчета, да спят във фургоните на два етажа, без бани и елементарни битови условия. Безсилен остана и членът на Политбюро Димитър Стоянов, родом от Стражица, който бе натоварен с разрешаването на проблема. Това беше грижа на цялото българско общество. Държавното ръководство беше в безизходица. В този труден момент предложих на правителството, че ще поема голямата част от възстановяването на Стражица, ако ме обособят като самостоятелна стопанска и икономическа единица с всички представи за фирма. Правителството прие и издаде указ. Последваха и ми се довериха 300 човека от моята бригада, като още първия месец се приобщиха още 200 от страната. Всепризнато е, че от участвалите 126 строителни предприятия, ние построихме най-много, несравнимо с останалите, най-хубавите български къщи или дадохме подслон на 240 семейства в Стражица, още на 40 в пострадалите съседни села и още толкова обществено строителство, но всички, най-вече правителството, отчитат, че най-голямата ми заслуга е, че аз дадох тон, че може и трябва да стане Стражица. 5 години в студ, кал и пек съм бил по 12 часа сред улиците на Стражица. 6 месеца съм спал на леглото на второто ниво на фургона. Изстрадал съм и съм се радвал след завършването на всяка къща и за награда в продължение на три дена всички новинарски емисии повтаряха как Игнат Раденков бил обвинен за злоупотреби в особено големи размери, чакали го от 3 до 15 години затвор. С две думи, някой реши да зачеркне труда и достойнството ми и ме представи пред обществото като мародер.
След 8-годишна съдебна сага, Варненският апелативен съд в гр.д.№99 2005г., потвърдено година по-късно и от ВКС, осъди прокуратурата на РБ за уронване на доброто ми име в обществото вследствие на проведена неправомернапресконференция и разпространената по официален път информация от прокурор Ани Димова от Велкотърновската окръжна прокуратура за образуваното срещу мен предварително производство. На 28 декември 2008 г. ми бяха преведени присъдените за морални и материални щети, ведно с лихвите, 94 306.29 лв. Никой обаче не запита въпросната прокурорка Димова от непознаване на законовата уредба ли направи нарочната пресконференция или изпълни поръчка на „Мулти” Илия Павлов. Не след дълго въпросната поръчкова прокурорка беше издигната за ръководител на Апелативна прокуратура Велико Търново, та и до днес я оглавява и раздава правосъдие.
Никой не ме попита каква е цената – тези хора от моята бригада така сляпо да ме следват, да оставят удобствата си, семействата си и да решим такъв национален проблем, какъвто беше за българското общество проблемът Стражица. Ние сме решавали и много други значими национални проблеми с голям икономически ефект. И още тука мога да твърдя, че в основата на всичко това седи личният пример, грижата за хората и техните проблеми.
За труда, достойнството и най-вече морала ми получих още едно голямо признание, че от 380 номинирани съм избран единодушно за един от 100-те личности на отминалия век за траен принос към Варна и варненци. Името ми е наредено сред личности, чиито имена днес носят улици, площади, училища.
Тъй като съм принуден да се оправдавам, че не съм мародер, а съм честен и достоен човек, и че моята ценностна система има други измерители, ще изтъкна само няколко примера. Не само присъдените 100 хил. лв. за осъдената поръчкова прокурорка, а и още толкова съм дарил на нашето гражданско сдружение „Съграждане”, което има вече 20 годишна история, с които средства помогнахме на десетки наши сънародници като спасихме бизнеса им, включително и домовете.
При ремонта на „Шведския хотел”, с прилежащите в комплекса хотели „Рубин”, „Лебед”, „Простор” и др. в „Св. Св. Константин и Елена”, изпълнено изцяло с труд, материали и механизация на стотици фирми-подизпълнители, както и отделни гурбетчии, Николай Вълканов отказва да им заплати. Някои от подизпълнителите са теглили кредити, залагайки домовете си. Гурбетчиите, някои от които цели фамилии нямат пари да се приберат по родните си места. Безчовечието стига до там, че пострадалият при трудова злополука и останал с едно око работник Муса от с. Поляците беше изхвърлен на улицата, не бил техен работник.
Обединихме се около неволята на пострадалите и предприехме действия. На първата ни пресконференция се осмелиха да ни се доверят и заявят вземанията си 47 фирми, ощетени с 6.5 млн. лева. Няма институция, от която да не сме търсили съдействие – глас в пустиня. Потърсихме съдействие от Американското посолство, мотивът ни беше, че в борда на директорите имаше американски граждани. Приеха ни на третия ден след сигнала. Съдействаха ни до връщането и на последния лев от 6,5 млн. лв., а на въпросния пострадал Муса договорихме извънсъдебно 12 000 лв. Настояхме, което стана и факт, първо да върнат парите на Иван Гамолов, който прединфарктно влезе в болницата след като банката му описала жилището. Окуражени при нас дойдоха още десетки фирми, но вече късно. Признаваха си, че от страх за децата си, а и от други посегателства, не са посмели да заявят вземанията си, които средства надхвърлят многократно по обем първоначално заявената сума от 6.5 млн. лв. И сега в офиса ни седят десетки документи на впоследствие дошлите при нас ощетени фирми, като с най-значителна сума от 370 000 лв. е архитект Слави Нейков. За средният и малък бизнес е малко да се каже, че беше съсипан, защото първо беше ограбен.
По проект на инж. Дерклийска, завеждаща отдел „Озеленяване” в Община Варна, възстанових безвъзмездно градинката пред жилищната ни кооперация на стойност 20 000 лв. С нетрадиционни детски съоръжения и много цветя радваха децата и възрастните хора в квартала, вече цели 15 години. Направената от мен чешмичка и днес служи на жителите на квартала. Посадените три канадски кедъра са вече над 15 метра и са гордостта за махалата ни.
Ето резултатите, когато има гражданска позиция, когато има работеща прокуратура.
При всяко съгласуване с Енергото – Ще има ли енергомощност при построяването на конкретния обект, отговорът по правило е не, след което идват емисарите и срещу 15 000 долара за седмица ти носят съгласувателното писмо. Опитаха при мен, направих жалба до определен прокурор, на когото имам доверие, или Иван Тодоров, тогава от Окръжна прокуратура. На момента извика оперативна група от МВР, които описаха и оцветиха парите, лично прокурора Иван Тодоров водеше акцията. В оперативната група беше и Георги Андреев, днес народен представител от БСП. Свършиха си работата, хванаха посредниците, върнаха ми парите, с които аз облякох с прекрасни плетени вълнени костюмчета и обух 150 деца от дома за сираци във Виница. Не по-маловажно е, че освободих колегите предприемачи от един кръвен данък
Подадох ръка на 5 измамени и изоставени семейства наши сънародници бесарабски българи, ведно с техните деца в безлюдното с. Твърдица, Каварненско без училище. Настаних ги, осигурих им работа, децата им тръгнаха на училище. Помогнах не само на тях, а и на редица техни съграждани при преодоляване на бюрокрацията при получаване на българско гражданство. Всички досега отчитат пиар по отношение на българите в чужбина и дотук. Тези хора са подложени на такова унижение, на такъв рекет, писал съм включително и до Първанов, и до Марин, че давайки им последните си 100 лева да отидат до София и направят справка кога ще получат гражданство, дежурният полицай им е взимал по 50 лв., за да ги пусне във ведомството, и това впоследствие се оказа масова практика. Грижата към тях не може да се покрие нито с 10 000, нито с 20 000 лв.
Построих по мой проект прекрасна българска чешма, която е най-голямата придобивка и гордост на малкото селце Николаево, Поповско. Дарих 1 500 лв. за наводнението в Златоград преди години, тъй като съпругата ми е оттам.
Особено е задоволството ми, че имах възможност да помогна на истинските дисиденти по онова време – Васко Бенчев, Стефан Комитов и особено Любомир Собаджиев, след като падна на инвалидна количка и много, много др.
На първите си хора във фирмата осигурих прекрасни жилища в широкия център на Варна на костваща цена. Подарих 6-кубиковия бетоновоз на шофьора ми Кирил Йорданов, след като стопанисва като свой и изплати многократно, с който 10 години храни семейството си. Включих го безвъзмездно във въпросната кооперация с магазинче, за да си осигури спокойни старини и много, много други.
И отново заявявам, че това е най-трудният ми момент, извършвам грях срещу себе си да изтъквам всички онова, което съм правил от душа и сърце, и никога не съм искал да става достояние.
За първия демократичен митинг в София се организирахме, единствено с професионално направени транспаранти, плакати с нетрадиционни, шокиращи за тогава текстове, и по неведоми пътища се разбрахме да се съберем пред Централна гара, София. Колоната от 300 човека от моята фирма поведохме аз, Петър Слабаков, Бай Дамян, Васил Бенчев и Стефан Комитов, а режисьорът Павел Васев заснемаше продължението на поредния филм. Еуфорията беше страшна. Свиреха клаксоните на коли и трамваи. Непознати хора се прегръщаха и тръгваха в шпалир след нас. На площада „Александър Невски” влезнахме група от над 10 000 човека. Тълпата искаше да ме изкара на трибуната, но аз никога не съм търсил показност и ефекти и отказах. Материалът от заснемането на този исторически момент за всички нас е предаден, тъй като е финансиран от БНТ, е предаден за съхранение в телевизията. Може да се види по всяко време.
Уважаеми г-н Министър-председател,
Моля Ви, да ми съдействате да се спре по-нататъшната репресия срещу мен, да ми се даде възможност да работя и завърша този голям обект, който, предвид напредналата ми възраст и края на кариерата ми, се явява сградата на живота ми.
Аз обаче оставам верен на себе си и се обръщам към Вас по примера на отвореното писмо до другаря Тодор Живков.
Вярвайте, че не може, което и да е общество, не само нашето, безконечно да се крепи на базата на демагогията, лъжата, грабежа и най-вече на страха.
Стремежът Ви с постоянните си монолози да натрапите на обществото, че имаме стабилна държава, стабилно управление, че сме преборили корупцията и народът ни благоденства е далеч от истината. Стабилността е в беззаконието, корупцията, беднотията и мизерията.
Добър пример трябва да Ви е гръцкият държавник Ципрас, който превежда народа си през блатото на най-голямата криза, въпреки големите задължения не позволи стандартът на гръцкия народ да падне под санитарния минимум. Най-ниските им пенсии са 5 пъти по-високи от нашите, а коледните добавки и др. такива 25-30 пъти!
Не се ли страхувате г-н Борисов, че оставяйки на заден план човешкия фактор, довеждайки народа ни до просешка тояга, сте на път да се сдобиете с прозвището на „българоубиец” и всичко това става на фона на убийствената по размери корупция и присвояването на десетки милиарди левове, които можем да докажем по всяко време!
Игнат Раденков
23.06.2018г.
ул. Ген. Паренсов №8, гр. Варна
Източник: Поглед Инфо
- Раковски с лира и тръба събуди народната свяст…
Виолета Радева, „Македонска трибуна“
Месец октомври в съзнанието ми от край време емоционално и интелектуално е свързан с няколко значими за мен събития – както лични, така и в известен смисъл едновременно лични и обществено значими. За личните няма да говоря. Онези, имащи обществено значение, но и някакъв личен елемент, са раждането на 5 октомври 1878 г. в Русе на акад. МИХАИЛ АРНАУДОВ и преждевременната смърт на 9 октомври 1867 г. в Букурещ на ГЕОРГИ СТОЙКОВ РАКОВСКИ. Прощъпулникът ми в журналистическата професия беше със статия за Раковски, във връзка с кръгла годишнина от неговата смърт. А в библиотеката си пазя като скъпа реликва книга с автографа на проф. Михаил Арнаудов.
Виолета Радева
Гeорги Стойков Раковски в изследванията на Михаил Арнаудов
Л И Р А И Т Р Ъ БА
Двете думи, с които Иван Вазов обезсмърти образа на Георги Стойков Раковски, са вечният символ на живот, белязан от знака на гения. Да буди заспалите, да чертае нови хоризонти, да формулира несъзнаваните копнежи и желания на сънародниците си, да бъде сладкогласна лира и зовяща тръба – такова е божественото предопределение на най-харизматичната личност от Българското възраждане. Огненият темперамент, интелектуалните търсения, практическата дейност и разностранната насоченост на Раковски към различни области както на знанието и литературата, така и на обществено-политическия живот на своя век, привличат интереса и критичното внимание не само на неговите съвременници, но и на следващите поколения.
Макар спомените, биографичните трудове, анализите за революционната идеология и стратегия на този неспокоен, бунтовен дух да се появяват с различна интензивност, диктувана от драматично променящата се политическа карта на България, макар в различните периоди те да носят различни акценти, показателно е, че в общи линии оценките за мястото, ролята и значението на Раковски за събуждането на българския народ и революционизирането на неговото съзнание носят знак плюс, за разлика например от оценките за най-заслужилия за свободна България държавник и някогашен безумно млад и възторжен апостол Стефан Стамболов, за когото през десетилетията след Освобождението виковете са от „Осанна!“ до „Разпни го!“.
Сред учените, изследвали задълбочено живота и дейността на Г. С. Раковски, се откроява и заема най-предно място акад. Михаил Арнаудов. Нему принадлежат първите най-обективни научни оценки за автора на легендарната поема „Горски пътник“. Арнаудов издирва, събира и публикува голяма част от неговото книжовно наследство. Още като начеващ блестящата си научна кариера млад университетски преподавател той, в рамките на интереса си към българския фолклор, пише през 1912 г. очерка „Раковски като фолклорист“, отпечатан в сборник, посветен на проф. Любомир Милетич. 1. С работите на Раковски из областта на историята и фолклора Михаил Арнаудов вече е имал възможност да се запознае покрай интереса си към индологията. От вниманието му не са убегнали схващанията на големия възрожденец за индийските Веди и персийските Авеста. В литературната анкета, направена от Искра Арнаудова (съпруга на сина му проф. Петър Арнаудов), М. Арнаудов съобщава: „В онези години аз бях все още под влиянието на моите интереси за древния източен свят и особено за Индия. Изучавайки индийските културни и литературни отношения, аз се сещах, че в България единствен Раковски бе проявявал силно любопитство за тях, понеже беше усвоил възгледа, че древна България е наследила не само езика, но и митологията си от далечната страна под Хималаите и че всичко българско по тая част е много по-старо и велико, нежели завещаната от Гърция литература и религия“. 2.
Ученият обаче не споделя схващанията и увлеченията на този „мечтател безумен“ (Вазов). За него той е „отчаян дилетант“ 3. и разбиранията му за произхода на българския народ и за изворите на старите български религиозни вярвания и културни традиции са крайно ненаучни, обвеяни от пламъка на романтизма и неистовото му родолюбие. В очите на Арнаудов писателят Раковски страда от наивитет, който обаче се изкупва „с неговата огнена проповед за осъзнаване на българския народ и за висока оценка на старобългарските политически и военни постижения“. 4. Силно увлеченият от бита, обичаите, песните и приказките на българите млад учен, въпреки несъгласието си със схващанията и изводите на Раковски за произхода и езика на предците ни, не може да не бъде респектиран от патоса в трудовете му, от огромната любов към родното, които струят от всеки ред. Възхищава се от неговия неподправен възторг и от гордостта му заради славното българско минало, които силно са мотивирали и дали енергия на котленския самобитен изследовател да израсте до обичан поет, до вълнуващ народното въображение историк, до темпераментен журналист и публицист.
Сам прекланящ се пред българския творчески гений, Арнаудов не може да не се преклони и пред един от първите наши възрожденци, изявил така красноречиво любовта си към етнографията и фолклора и с такава увличаща страст разработващ теми от тяхната сфера. Подобно на Раковски, и ученикът на проф. Шишманов събира и класифицира народни песни, приказки, легенди, народни вярвания и пише обстойни студии, посрещнати с ласкави оценки и всеобщи надежди за следващи по-обемисти трудове. И те не закъсняват. През творческото си дълголетие той проявява постоянен интерес към фолклора и към неговите събирачи и изследователи. И неизменно подчертава влиянието, което
Раковски като фолклорист,
оказва както върху съвременниците си, така и върху по-късните етнографи. Така например като публикува два текста от архива на етнографа Димитър Маринов, в уводните думи Арнаудов констатира: „Очевидно, Маринов догонва честолюбивия план на Раковски, да изчерпи сам цялото богатство от устни традиции и народна култура в България, по примера на излязлата в Букурещ през 1865 год. „Българска старина“, „повременно списание“ (Раковски отпечатва само книга първа)…“ 5. Пак там многократно посочва, че Д. Маринов в изготвянето на плана си за проучвания, в категоризирането на народните песни и в тълкуването им се е водил от изследванията на Раковски, когото причислява към школата на „митолозите“, безкритично реставрираща езичеството или погрешно и несъстоятелно тълкуваща живата езическа вяра и магия у народа. 6.
След споменатия вече очерк „Раковски като фолклорист“, който в нова редакция ученият включва в издадените през 1934 г. „Очерци по български фолклор“ и в последвалото второ издание от 1969 г., Арнаудов прави през 1918 г. и едно обширно литературно-критическо изследване на поемата „Горски пътник“. Макар да е убеден, че поетът Раковски не е на висотата на публициста и идеолога Раковски, че поетическото му творчество не би могло да задоволи художественото чувство на съвременния читател заради остарелите идеали и настроения, както и заради несръчната форма на елегиите и поемата му, той не може да не отчете огромното въздействие и поразителното влияние на „Горски пътник“. Както подчертава, цяло поколение събудени българи от отпечатването ѝ през 1858 г. до освобождението през 1878 г. се е възхищавало от поемата, било е подвластно на една „поетическа омая“. Изследователят признава, че „Горски пътник“ прави епоха. Като илюстрация за неотразимото въздействие на поемата, оказвано върху читателите от онова време, можем да приведем думите на фолклориста Кузман Шапкарев за Константин Миладинов: „…като ги прочете (списанията и в. „Дунавски лебед“– бел. моя) няколко пъти наред, особито „Горский пътник“, разпалиха го дотолко, щото аз бивах много пъти принуден да ограничавам увлеченията му“. 7. Но така въздейства огненото слово на Раковски не само върху К. Миладинов. То заразявало с народен ентусиазъм всеки българин, докоснал се до него, „особито поемата „Горский пътник“ превъзходствуваше в това отношение“. 8.
Арнаудов, за когото психологията на литературното творчество не е terra incognita, не намира истински поетическо вдъхновение у Раковски. Човек на страстите, той пише според него стихове с прагматична цел, а не поради наличието на поетична стихия дълбоко в душата си, която да избликва подсъзнателно, да ражда образи и метафори, напиращи да се излеят в мерена реч. Поемата му има задача да нагорещи патриотическото чувство и без съмнение тя блестящо изиграва тази си роля.
С една студия от 1915 г. за Неофит Хилендарски Бозвели, отпечатана в два броя на сп. „Отечество“, и с двете споменати работи за Раковски, Михаил Арнаудов слага началото на дълга поредица от свои трудове за възрожденските ни дейци. Монографиите за най-забележителните личности, работили за националното пробуждане и освестяване през ХІХ век, които са негов безценен принос в нашата литературна история, започват с биографията на Г. С. Раковски, излязла през 1922 година. Замислена е като предговор към подбора и характеристиката на съчиненията на пламенния публицист и идеолог на българското революционно движение.9. Тя надскача обаче първоначалната идея и поради това, че този очерк би увеличил чувствително обема на книгата, ученият, както отбелязва в предговора, предпочита да я издаде като отделна книга. Амбициозната задача, която си поставя, е да очертае релефно необикновения, ярък и преминал като метеор върху помръкналото от пет века българско небе величав образ на идеолога на Българското възраждане.
За Михаил Арнаудов биографията на Раковски е „един от най-увлекателните достоверни романи, които бихме могли да четем в новата българска литература“. 10. Героят му е необикновена личност, чийто живот е така динамичен, пълен с такива драматични обрати и приключения, с толкова възторзи и поражения, че би бил достоен за праобраз на голямо епическо платно.11. В този роман Арнаудов открива всички елементи на една „лична съдба, изплетена от смели приключения и неочаквани перипетии, от големи надежди и мъчителни разочарования“. Върху богата палитра от биографични факти, социални взаимоотношения, културни контексти и кръстосани политически интереси на Балканите, изследователят изсича със слово импозантната, многостранно изявилата се фигура на онзи „образ невъзможен, на тъмна епоха син бодър, тревожен“, както е запечатан Раковски в нашата обща българска памет чрез Вазовата поема от „Епопея на забравените“. Не случайно Арнаудов в заника на живота си изповядва, че е писал книгата си с рядко въодушевление.12.
Роден и израснал в обвеяната с възрожденски и революционен патос атмосфера на Русе, Михаил Арнаудов няма как да остане безразличен към идеите и делата на темпераментния, волеви и целеустремен котленец, за когото ръководна мисъл в живота е следната: “Любовта към отечеството превъзходи всичките световни добрини и тя е най-утешителната мисъл за човека на тойзи свят“. 13. Той многократно през десетилетията се връща към образа, дейността и книжовните трудове на „този гениален котленец – гениален като несломима воля и като мощен дух“. 14. Неговият „бурен живот, обречен на идеала“, го занимава трайно. Тук ще посоча още излязлата през 1937 г. студия „Няколко тъмни епизода от живота на Раковски в 1853-54“, 15. статията „Политическите идеи на Раковски“, поместена в сп. „Родина“16., студията „Г. С. Раковски пред потомството“. 17.Ранните трудове на проф. Михаил Арнаудов, посветени на идеолога на национално-освободителните борби на нашия народ, в които той развива схващанията си за неговата многостранна и богата дейност, намират своята поанта в публикуваното през 1969 г. изследване „Георги Стойков Раковски. Живот, дело, идеи“. В голяма степен то обхваща и обобщава неговите предишни трудове, публикувани в периода до 1944 година. Има обаче и съществени отлики, на които ще се спра по-нататък. Състои се от шест глави:
• 1. Първи стъпки и затвор (1821-1853)
• 2. Емигрант до живот (1854-1867)
• 3. Поезия
• 4. История и публицистика
• 5. Филология и етнография
• 6. Книжовен език.Изданието е снабдено с книгопис на най-важните книги, статии и съобщения, имащи приносен характер за кръга от въпроси, отнасящи се до творчеството и живота на Г. С. Раковски. За фон и отправна точка на повествованието си Арнаудов избира битието на българите от родното място на Раковски Котел през ХVІІІ-ХІХ век. Те са будни, енергични овчари и търговци, които никога не са били насилвани от кърджалии и делибашии, нито селото им е било разорявано, тъй като по силата на султански фермани са имали правото да се самоуправляват и да се защитават. До юли 1894 г., когато изгаря, то имало съвършено старинен вид, по думите на К. Иречек, защото никога не било опожарявано. Ф. Каниц, посетил Котел през 1872 г., го оприличава, заради живописната архитектура и нависналите като балкони над улиците горни етажи, на средновековните холандски градове.
• Срещу нападенията на кърджалийските чети в зората на ХІХ век котленци обграждат селото си със зидове и се отбраняват сърцато и с успех. Но славата и гордостта на Котел са мъжете, родени и израсли тук с легендите за храбростта на дедите и устремени към национално пробуждане и освестяване. Сред тях са епископ Софроний, Неофит Хилендарски Бозвели, д-р Петър Берон, Атанас Кипиловски, Гаврил Кръстевич. Потомците по достойнство оценяват техните трудове и ролята им за културното и политическо съзряване на нашия народ. Будните планинци, независими и горди, учудват по-късно Иречек и с познанията си за Омир, Платон и Демостен.
• Раковски е потомък на род, отличаващ се също със свободолюбие и храброст. Първите си подтици за общонародна дейност той получава, вдъхновен от подвизите на вуйчо си Георги Мамарчев, постъпил на руска военна служба, който за своя героизъм е отличен през 1810 г. с Георгиевски кръст за храброст, а в руско-турската война от 1828-1829 г. е награден с орден „Св. Ана“ и сабя. Капитан Мамарчев организира по-късно и прочутата Велчова завера в Плаковския манастир, пропаднала заради предателство, извършено от търновския митрополит-грък Иларион. Съзаклятниците са избесени в Търново, а Мамарчев, като руски поданик, е изпратен в Цариград. Турското правителство уведомява руския посланик, но той „ся отказа от капетан Георгя и рече „не познавами человека“, както пише Раковски. Любопитно е, че султан Махмуд, заинтригуван от този българин, поисква да го доведат в двореца му и след като е бил силно впечатлен от мъжественото му държане и дръзките му слова, нарежда да го заточат в Коня. Там, продължава Раковски, който е бил в редовна писмовна връзка с вуйчо си и черпи сведения от първа ръка, на Мамарчев е предоставено жилище, съответстващо на чина му и месечна издръжка от 1500 гроша и „особно припитание (таин), как-то ся дава едному чиновнику турчину на неговий степен“. На тамошния управител е наредено да се засвидетелства заслуженото почитание на българския заточеник, който имал право да се движи на кон, облечен във воинската си униформа. „Достозамечятелно и чудно е за нас, Българи – допълва Раковски, – че Российское в Цариград посолство преди да ся откажи от капетана Георгя, изпроводи го в Одесса, де къту го разжаловаха , то ест къту му зеха ордени кои он с кърв си и с жертвъ живота си бе за храброст добил, придадоха го Турком!“. 18.След няколко години му е разрешено да напусне Коня с условие да живее извън пределите на България. Гръцките козни обаче осуетяват това решение и Мамарчев е изпратен на остров Самос, където управител е княз Богориди. Там свършва страдалческият му път. Още в първата редакция на „Горски пътник“ Раковски пряко посочва влиянието, което е оказал върху него вуйчо му:
„от сродникови пример аз разпален,
от мое отечество скитам се отделен.
Душа моя диша пламенно отмъщение.“ 19.Арнаудов отхвърля твърденията на близките, че единственият син на Стойко Попович Раковалъ е роден през 1818 година. В открития архив на възрожденеца, в голямата си част прегледан, обработен и публикуван от Михаил Арнаудов в 1922 г., самият Раковски посочва 1821-ва като своя рождена година. Отначало учи в котленското килийно училище, после в Карлово при Райно Попович, а след това в гръцката гимназия в Куручешме – Цариград. В досега с високомерните гърчета, в атмосферата на враждебност и подигравки у него се поражда онзи неукротим дух, който възпламенява характера му и го тласка към противоборство с надменния елинизъм, със „светогасителите“ и „презрителите“ на българския народ. Горещият темперамент на Раковски неминуемо го хвърля в котела на кипящата революционна стихия, обхващаща все по-уверено най-добрите синове на обезправеното българско племе. Да разгорят в душата му родолюбивата искра се пада на още един котленец и на един еленчанин, намиращи се по същото време в османската столица – Неофит Бозвели и Иларион Стоянов, известен на потомците като епископ Макариополски, изхвърлил през 1860 г. името на патриарха-грък от Великденската литургия.
В изследването си проф. М. Арнаудов проследява етапите от житейския път на Раковски, които детайл по детайл очертават и окръглят неговото идейно, творческо и естетическо развитие като революционер, политик, дипломат, публицист, историк, етнограф, фолклорист (бих добавила и езиковед), поет. Привлечен неудържимо от революционната романтика, през 1839 и 1840 г. той посещава Атина и се свързва с бунтовно настроени български младежи, които образуват „Македонско дружество“ за въоръжена борба срещу националния потисник. Потокът на събитията го отвежда в Браила, където участва през 1842 г. в замисленото от гръцки и български емигранти въстание срещу османското владичество. След неговото потушаване Раковски, в чийто дом се събирали главните заговорници и който успява след кратко сражение с патрул на местния гарнизон да избяга, е обхванат от нравствени мъки заради съдбата на невинно арестувани негови сънародници. Макар да се е укрил и да е останал незасегнат от арестите, той се предава доброволно. Снабден с гръцки паспорт, по силата на режима на капитулациите, действащ във Влашко като васална провинция на Османската империя, Раковски можел да бъде наказан за извършеното злодеяние само от консулите на заинтересованите държави. Затова избира да повери живота си на руския консул в Галац Карнеев, дошъл специално за случая в Браила. Вместо закрила, каквато очаквал, е предаден на пристигналия от Букурещ министър на вътрешните работи Михаил Гика и е осъден на смърт. Благодарение застъпничеството на гръцката дипломация обаче се озовава в Марсилия, където прекарва година и половина. Блазни го мисълта да иде да следва в Париж, но липсата на подходящи материални условия осуетява реализирането на тази мечта.
През 1843 г. се прибира в Котел, където скоро става
жертва на омраза и злост
от страна на безчестни съдружници и съперници, жертва на сблъсъка между гръкоманите-чорбаджии и възправящия плещи енергичен еснаф. Баща и син, наклеветени, са откарани сред зима в русенския затвор, за да бъдат съдени от пашата. Така се озовават в цариградската тъмница „Топхане“, където прекарват три години и половина в тежки страдания. Най-после успяват да се оправдаят, разпилявайки милионното си състояние. Бащата се завръща в Котел, а синът се установява в Цариград като адвокат. Това обаче не задоволява неговата дейна натура, нито е в състояние да потуши патриотическите му чувства. У него са живи вълненията от Браила, не е угаснала омразата към фанариотите, нито е изчезнало желанието да се бори срещу враждебното и лукаво гръцко духовенство, което усилено работи за денационализирането на българите.
Изчел, коментирал и публикувал оцелелия и известен до 1922 г. архив на Раковски, за Михаил Арнаудов няма съмнение, че преломен момент в живота и в развитието му като революционер изиграва Кримската война. След неуспеха на мисията на княз Ал. С. Меншиков през февруари 1853 г., който отива в Цариград с блестяща свита, за да настоява пред великия везир да бъдат ограничени правата на католиците върху Божи гроб в Ерусалим и Русия да бъде призната за единствена покровителка на балканските християни, император Николай І издава манифест за превземане на дунавските васални княжества Влашко и Молдова. В отговор османските войски под командването на Омер паша преминават Дунав при Калафат и първото голямо сражение е при Чататя. Бойните действия между руските и турските войски се водят предимно на Кримския полуостров. На 30 август 1854 г. турците превземат Севастопол. Русия, понесла значителни загуби, е принудена да иска мир, който е подписан на 18 март 1856 г. в Париж.
Как действа в тази ситуация Г. С. Раковски?
Пристигането на княз Меншиков в Цариград запалва искрата на надежда у българите, че краят на теглата им вече е дошъл. Тогава, както съобщава в писмо до Иван С. Иванов, заедно с неколцина верни съмишленици Раковски организира едно „тайно общество“ с цел да постъпят на турска служба и така да подпомогнат руската армия.20. Назначен за драгоман при главната военна квартира в Шумен, откъдето заминал за Видин и Калафат, той съумява да организира мрежа от съгледвачи, които да подпомагат руските воински части и в същото време да подготвят българите за момента, когато ще добият освобождението си. Но планът на „тайното общество“ е открит. Раковски е арестуван и откаран в Шумен. От смърт поради обвинение в шпионаж го спасява обстоятелството, че е назначен на поста „баш терджуман“ със султански ферман и поради това трябва да бъде съден в Цариград. „Но до Цариград Раковски нямал намерение да стига, той знаял какво го чака там – пише Арнаудов. – Ето защо на път през Балкана „железовързаният“ се изтръгнал от стражата и хванал горите“. 21.
Инкогнито беглецът пристига в османската столица, където с помощта на поп Христо въоръжава 12 юнаци и на 18 юни 1854 г. поема на север, тъй като узнал, че руснаците са при Силистра. Многобройните турски войски в Добруджа обаче възпират устрема на четата. Раковски решава да изчакат напредването на руснаците на юг. Ще цитирам сбитата, но колоритна характеристика, направена от Арнаудов, за този романтичен период от развитието на революционера: „Ходейки из планината, той посещавал манастирите, гдето будел народен дух, и изучавал местата, които после така вярно ще описва. Особено го интересували старини, надписи, названия на места и други археологически и етнографски спомени от древна България. Впечатлителен по природа, той ще може дълго по-после да ги възсъздава по памет. Една среща с неграмотен овчар, който знаел да отбелязва на рабош с черти всичко поръчано, се запечатала силно в паметта му: тя е за него откровение върху нашата писменост преди приемането на християнството“. 22.
Странствуванията на малката чета
вдъхновяват Раковски за поетически занимания,
чийто забележителен плод е „Горски пътник“. Но поезията не е самоцел, макар поетът и революционерът на този етап да спорят за надмощие в неговата буреносна душа. Тя е само средство. Начин чрез чувствата да бъдат привлечени по-будните българи в осъществяването на плана за освобождение, начертан в поемата. Заредена с омраза към игото, тя подтиква волята на слабоволевите, дава кураж на смелите, чертае път за решителните. И все пак, за разлика от Арнаудов, смятам, че Раковски е роден поет. Може би не в тесния смисъл на думата като автор на гениални, безсмъртни стихове. Той е поет по нагласа, по темперамент, по впечатлителност, по емоционалност, по отношението към природата, към хората и начина им на живот, по романтичните увлечения и творческата стихия, белязали всяка една от сферите на неговите интереси и действия. Тук само ще спомена, защото не е задача на тези редове, че въпреки художествената си непълноценност, поемата „Горски пътник“ е послужила като вдъхновение и като извор на идеи, образи и метафори за Христо Ботев. Могат да бъдат направени много паралели между нея и Ботевата поезия.
Обосновано проф. Михаил Арнаудов отхвърля битуващото сред някои изследователи мнение за два периода във възгледите на бунтовника – еволюционен до Кримската война и революционен след нея. Той подчертава, че основания за такова делене би имало, ако не бяха Македонското дружество и Браилското въстание. „Формулата на неговия жизнен идеал е начертана ясно и отдавна в душата му и тя само бива доразвита от влиянията, изпитани по-късно в чужбина. А това означава невъзможност да се търсят някакви противоречия в светоглед и дейност. Той е просветител и бунтовник ту едновременно, ту едно след друго, ако обстоятелствата налагат – но без да е имало раздвоение и колебание в съкровените мисли“ – обобщава той и заключава, че може единствено да се говори за засилване и тържество на волята за непримирима борба и за процес на съзнателно самопознание, завършил с решението му от 1855 г. за самостоятелни усилия на народа в отвоюването на своето свободно и независимо развитие. 23.
„Неистовото родолюбие“ на Раковски, както го определя Петко Славейков, го мотивира да търси методи и средства за борба, вземаща в зависимост от обстоятелствата различни форми и посоки. В Нови Сад, в Белград, в Одеса, в Букурещ той работи усилено за обединяването на българската емиграция и за включването ѝ в активна народна служба. Ловък дипломат, прозорлив политик, човек с желязна воля и пламенна душа, той не пренебрегва никое средство, доближаващо го до заветната цел – свободата! „Бунтът е язва неизцелима в сърцето ми“ – изповядва Раковски.24. Тази „язва“ го тласка често пъти към рисковани, отчаяни замисли и действия.
Началото на организирано национално-освободително движение през 50-те и 60-те години на ХІХ век е свързано с дейността на Г. С. Раковски. Неговият девиз е: „Мечом са българите своя свобода изгубили, мечом пак трябва да я добият“. И още: „Твое спасение от тебе зависи“ и „Помогни си сам и Бог ще ти помогне“. За тази цел той предвижда създаването на една четническа армия начело с Върховно народно българско тайно гражданско началство. То ще е суверенно, няма да бъде ангажирано или зависимо от чужди правителства и чужди интереси, а ще разчита на стройно организирана и въоръжена народна сила.Тази идея, изстрадана от опитите му да работи за общи, обединени действия на балканските държави, Раковски излага в последния си програмен документ „Привременен закон за народните горски чети за 1867-то лято“. Успоредно със сформирането на такава военна сила, той предвижда и създаването на Вътрешна организация от революционни комитети, които да подготвят духовете за въстание. На начертаните задачи и тяхната реализация посвещава всичките си сили, впряга енергията на младите образовани и образоващи се българи, пише статии, издава вестници, поддържа оживена кореспонденция. Публицистиката му намира широк отзвук. За едни тя е откровение, трасира нови пътища, чертае примамливи хоризонти. Обжегнати от бунтовното слово и революционния огън на неустрашимия и неуморим Раковски, те търсят поле за действие. Други се мъчат всячески да я дискредитират. Руският консул Найден Геров например намира в. „Дунавски лебед“ за „вреден“, защото поощрявал някои „несмислени“ глави. Русофилът Драган Цанков пък говори за Раковски с високомерно пренебрежение, наричайки го „лудетина“ и презрително заключава, че на неговото въже „в кладенец не се влиза“. Възторжени читатели на „Дунавски лебед“ са младите българи. Сред най-запалените поклонници са младежите от кръга „верни приятели“ в Цариград Христо Стамболски, Йосиф Дайнелов, Иван Найденов, Ст. Буйнов. Ще припомня, че кореспонденцията с русенеца Йосиф Дайнелов е сред най-ценният изворов материал от епистоларното наследство на Георги С. Раковски. „Верните приятели“ са натоварени да агитират през лятото на 1861 г. по-будните българи да се включат в Белградската легия и да образуват революционни комитети в по-големите градове. Идеята за вътрешна организация не е нещо ново за него. Той и някои негови сподвижници са участвали в борбите на съседни и по-далечни народи за свобода и независимост, били са членове на техните революционни организации и със сигурност са си давали сметка за силата им и за значението, което са имали за успеха на делото. Развоят на събитията на Балканския полуостров, както и последвалата ненавременна смърт на родоначалника на политическото ни възраждане през 1867 г., задържат процеса на изграждане на вътрешна революционна организация. Едва с появата на Васил Иванов Кунчев – легист от Белград, знаменосец на Панайот Хитов, идеята на Раковски намира творческото си и практическо продължение.
В рамките на няколко десетилетия
българите правят истински скок напред
не само в осъзнаването си като отделен, самостоятелен етнос, различен от онази аморфна в очите на турците християнска маса, която те обобщено наричат „рум миллет“. Българинът от началото на втората половина на ХІХ век не прилича на онзи от първата половина. Както подчертава д-р Петър Ников, той е „по-зрял, по-годен, по-силен, по-подготвен за извоюване на своите правдини. Затова и българското църковно-национално движение продължаваше да се развива и в Търново, и в Пловдив, и в Цариград, и в други места на България все по-нашироко, за да обхване най-подир от Кримската война нататък постепенно всички български земи“. 25.
Защо именно Парижкият мир, с който приключва Кримската война, дава тласък на националното самоосъзнаване и подтиква българите да се съсредоточат и да потърсят упование в собствените си сили? Двигател на вековната агресивна политика на Руската империя са месианистичните бълнувания за „Третия Рим“ и мечтите да владее някогашната византийска столица Константинопол. Важен лост в това отношение в очите на всички нейни владетели от Иван Грозни насам е запазването целостта на православието, неговото единство. Затова всеки стремеж и всеки опит за подкопаването му среща бруталното противодействие на руската дипломация. Отслабването на руското влияние в Османската империя в резултат на неблагополучната за Русия Кримска война, което е доминиращо след Одринския мир (1829 г.) и неговите допълнения в Хункяр-Искелеси (1833 г.), отваря път на народните надежди, подклажда усилията за отстояване на българската църковна независимост, отстранява най-сериозната пречка пред тази борба и ѝ дава тласък, какъвто дотогава не е могла да има. Усетила застрашена политиката си, Русия бърза да вземе мерки. Руският консул в Одрин Ступин в 1857 г. настоява пред българските представители да се откажат от искането за отделна, независима църква, защото противоречало на руските интереси.26. Още по-директен е руският посланик в Цариград Новиков. Той заявил, че Русия няма да съдейства на българските искания. Още в 1854 г. тогавашният руски посланик Титов чрез клевети и инсинуации подпомага активно гръцкия патриарх да заточи в Света Гора Неофит Бозвели и Иларион Стоянов (Макариополски). Официална руска записка от 1858 г. не оставя място за съмнение и двусмислено тълкуване на имперската позиция. В нея, между другото, се казва:
„1. Русия да защищава навсякъде достойнството и реномето на Цариградската патриаршия. 2. Да не се предприема нищо на Изток, с което би се показало някъде, че не се зачита и признава властта на Цариградската патриаршия; напротив, трябва всякак да се показва, че се зачитат нейните права. 3. Да се противодейства на всичко, което отслабва патриаршията и в никой случай да не се желаят и допущат независими и отделни от патриаршията църкви в Европейска Турция…“ 27.При това положение е естествено
разочарованието от митичния „дядо Иван“
и засилване на общото убеждение сред интелигентните българи, че Русия е враг на народните стремежи. В общонационалната задача да се извоюва църковна независимост с ентусиазъм се включва и Раковски. Той неуморно изобличава гнусните дела на гръцкото духовенство както в поемата си „Горски пътник“ (в бележките към нея), така и най-вече във в. „Дунавски лебед“. Основната цел на българите според него в тогавашния исторически момент е решаването на църковния въпрос. Иначе не би могло и да бъде. Още ученик в Цариград, през 1839 г. той пише до учителя си в Карлово Райно Попович, че неминуемо ще дойде време за отхвърляне властта на „светогасителите“ и „презрителите“ на българския народ. Юношата интуитивно разбира, че за да достигнат до идеята за национално и политическо освобождение, българите трябва да отхвърлят от себе си духовното робство и да получат своята автокефална Църква.
Може само да се съжалява, че в архива на Петко Р. Славейков не са оцелели писма от и до Раковски, за чието съществуване споменава самият поет. Би било интересно да узнаем разменените мнения между двама от най-активните участници в църковните борби. Дали кореспонденцията им е била сред изгорелите безценни ръкописи на Славейков при опожаряването на Стара Загора, или са сред пропадналите два чувала писма и ръкописи, за които сам съобщава не е ясно, но загубата за нашата историческа наука е несъмнена. След Освобождението Славейков се заема с възстановяването, доколкото е възможно, на безвъзвратно унищоженото, особено на народните песни, пословици, етнографски материали. От негово писмо до Спас Вацов узнаваме, че обикалял Родопите, а после през Ямбол отишъл в Котел да изучи котленското наречие и да направи „биографически някои справки за Софрония, Богориди, Берона, Кипиловски, Неофита Хилендарски, Раковски, Кръстевич…“ Има повод да се радва, защото „доста материал събрах и по язика , и по биографиите“. 28.
Надеждите си за извоюване на изгубената свобода и изграждане на собствена държава българите, в преобладаващата си част, възлагат на Русия. Поредицата от войни с Османската империя, започнати от Екатерина ІІ, подхранват вярата, че Русия ще избави балканските християни от гнета на друговерците. Още повече, че с руски пари се издават български вестници и списания в Цариград, Нови Сад, Букурещ. С руски пари се захранват български манастири, които получават от московската патриаршия икони, църковни книги, камбани. Руски учени обикалят български светилища, раздават щедро пари, отпуснати от Азиатския департамент и прибират старобългарски ръкописи, царски хрисовули, сборници, съставени от средновековни български книжовници, ценна църковна утвар. И обещават, че „братският славянски“ народ няма да бъде изоставен на произвола на агаряните, но трябва коленопреклонно да моли Негово Императорско Величество да го вземе под крилото си, да направи българите свои поданици.Какво е разбирането на Раковски за ролята и мястото на Русия в плановете за освобождение?
Ако нещо в неговите идеи за бъдещето на България търпи най-голямо развитие и показва обръщане на 180 градуса, то е именно в схващането трябва ли народът да се уповава на помощ от Руската империя. Въпрос, превърнал се през следващите десетилетия в драматично-съдбовен, чието решаване през 1878 г. ликвидира завинаги възможността българският етнос на Балканския полуостров да възкръсне за собствен държавен живот обединен и в рамките на териториите, които обитава. Като следва хронологично събитията в живота на Раковски, Михаил Арнаудов наслагва един върху друг фактите, довели до преобръщането му от руски шпионин през Кримската война и горещ застъпник на идеята народът да се осланя за своето спасение преди всичко на руското оръжие, до последователен и непримирим противник на това оказало се пагубно очакване.
Озовал се в Одеса в края на март 1858 г., Раковски се сблъсква с руската цензура и гръкофилската политика на Русия. Той, който е един от двигателите на църковната борба за изтръгване от удушаващата прегръдка на гръцкото духовенство, не може да остане равнодушен към поведението на Русия и нейното враждебно отношение към българската кауза. Нещо повече. Именно империята от север най-яростно се противопоставя на тежненията на българите от всички краища и с всички – позволени и непозволени средства, с езуитско коварство поддържа фалшивото единство на православието и хегемонията на гръцкия патриарх. Далечните политически цели, които си поставя Петербург, я карат всячески да дискредитира усилията на българите за духовна независимост, дори с открит шантаж и интриги. Красноречив пример за тези действия дава д-р Кръстю Г. Раковски, който напомня за българския униатски патриарх Йосиф, „когото генерал Игнатиев, руския цариградски посланик…отвлече един ден, чрез параход, в Одеса, а оттам в Киев, като се възползва този път от посредничеството на известния български поет, писател и по-късно министър П. Р. С.“ 29. Обяснението защо Руската империя така яростно защитава правото на гръцкото духовенство да души българите, да унищожава все още оцелелите тук-там български книги, както се случва с богатата търновска библиотека, да клевети българите пред Високата порта и всячески да саботира усилията им, много изчерпателно и красноречиво изложено намираме в публицистиката на Достоевски. Тъй като тя е съвсем слабо позната, макар през 1986 г. и 1989 г. да се появи на български „Дневник на писателя“, ще цитирам някои характерни изречения и пасажи, отнасящи се до т.нар. Източен въпрос:
„…Константинопол рано или късно ще трябва да бъде наш…Да, Златният рог и Константинопол – всичко това ще бъде наше…“ 30. „…Цариград може да бъде наш и без да е столица на Русия; а преди два века, завладявайки Цариград, Петър І не би могъл да не пренесе в него столицата си, което щеше да е гибелно, тъй като Цариград не е в Русия…“ 31. И още един пасаж: „Източният въпрос …той сам се е родил, при това много отдавна – родил се е преди славянофилите, преди нас, преди вас, дори преди Петър Велики и Руската империя. Той се е родил още с първото сплотяване на великоруското племе в единна руска държава, тоест още от Московското царство. Източният въпрос е вечна идея на Московското царство, идея, която Петър Велики признава напълно и когато напуска Москва, я пренася в Петербург. Той напълно разбира нейната органична връзка с руската държава и с руската душа. Ето защо в Петербург идеята не само не умира, но и пряко се признава от всички приемници на Петър като РУСКО ПРЕДОПРЕДЕЛЕНИЕ.“ 32.
Всъщност, терминът „Източен въпрос“ за пръв път е употребен на конгрес във Верона през 1822 г., когато силите от Свещения съюз се събират да обсъдят ситуацията, създадена от революцията в Гърция и проблемите, възникващи от разложението на Османската империя.
Водена от вековния си стремеж да стъпи един ден на Босфора и да превземе Цариград, Руската империя всячески се мъчи да противостои на разделението между гърци и българи, за да може, когато настъпи това време, по-лесно да наложи властта си над едно религиозно неразединено население. В своя знаменит вестник „Дунавски лебед“ Раковски ще напише, че Русия „всякоги ще ся труди българи да останат под зависимост грьцкаго патрика“, а Арнаудов ще обобщи кратко, без да се впуска в детайли, по всяка вероятност поради автоцензура или редакторска намеса, че причините за това поведение на руската дипломация са известни на публициста. 33.
Тук се налага да бъде обяснено защо големият познавач на биографията, на научните и книжовни трудове, на идейната еволюция на Раковски, в издадената през 1969 г. книга някак повърхностно разглежда неговото отношение към Русия, сякаш става дума за нещо широко известно, на което няма смисъл да се отделя много място. Не така е засегнат този въпрос в ранните му трудове, където изчерпателно и на базата на богат изворов материал са разгледани възгледите на Раковски за възможността северната империя да помогне за свободата ни и са анализирани причините, унищожили ранните му надежди и преобърнали мнението му за нейната роля в българската съдба.
С указ № 6 от 1 юни 1944 г. е назначено шестдесетото правителство на Царство България с министър-председател Иван Багрянов. То управлява до 2 септември 1944 година. Министър на народното просвещение в този кабинет е проф. Михаил Арнаудов. Фронтовете на Втората световна война вече приближават България. Изходът на войната, особено за политически ангажираните мъже, е ясен. Защо тогава големият учен приема да стане министър? В средата на 90-те години на ХХ век зададох този въпрос, който ме занимаваше отдавна, на голямата наша германистка Жана Николова-Гълъбова. Студентка на Арнаудов, съпруга на проф. Константин Гълъбов, тя познаваше отблизо и него, и цялото му семейство. По една случайност тогава, когато се водят преговори за съставяне на кабинета, тя е отседнала в дома им в Княжево. Ще цитирам част от нейния отговор:
„Така станах свидетел на процеса по съставянето на новото правителство. Понеже имах връзка с много хора дори и там, където бяхме евакуирани, му казах: професор Арнаудов, знаете ли, че хората много се страхуват за Вас. Страхувам се и аз и ако се вслушате в слуховете, които се носят, би трябвало да останете настрана. А той ми отвърна: Жана, аз изпълнявам един дълг към българския народ и мисля, че нямам право в този момент да дезертирам. И той прие, защото беше толкова голям оптимист, че не можеше да предвиди последствията.“ 34.
Последствията не закъсняват. На 8 септември 1944 г. нахлува съветската армия. СССР е обявил война на България. Правителството на К. Муравиев, което е управлявало пет дни, е свалено. Страната е окупирана. Още в първите дни на новата отечественофронтовска власт са избити без съд и присъда хиляди хора. Страната е изтръпнала от ужас. Как реагира ученият? Ще цитирам отново Жана Гълъбова:
„Един ден отидох да ги видя. Споделих му опасенията си, че може би ще привлекат и тяхното правителство да отговаря. Той ми възрази: Жана, няма никакви основания да се страхуваш. Ние бяхме в споразумение с комунистите, така че не смятам, че ще има някакви лоши последствия за нас. Когато се прибрах у дома, чух по радиото поканата към всички бивши министри и народни представители да се явят в неделя, в 8 часа сутринта в „Славянска беседа“. В неделя отидох у Арнаудови да разбера какво е станало. Оказа се, че верен на своята изключителна коректност, той си взима бастунчето и придружен от сина си Асен отива там. Когато влизат, някакъв следовател възкликнал: „О, професор Арнаудов, най-малко очаквах, че Вие ще бъдете първият, защото за съжаление ще трябва да Ви задържа.“ И така той остава там от 8 ч. сутринта до 6 ч. вечерта, когато ги натоварват в камиони и ги откарват в затвора.“ 35.
Михаил Арнаудов е осъден от тъй наречения народен съд
на доживотен затвор,
три милиона лева глоба, завинаги лишаване от граждански права и конфискация на имуществото. За 67-годишният учен това е почти смъртна присъда. Спасен е, защото научните му трудове са известни и в чужбина и са предизвикали възхищението на съветския академик Державин. Същият, който започва своята „История на България“ с думите: „Банда разбойници на коне преминали Дунава и покорили миролюбивите славяни…“. Когато се подготвя посещението му в България, той изявява желание в програмата му да бъде включена среща с известния автор на приносни за българистиката трудове. По нареждане на Г. Димитров Арнаудов, който е останал кожа и кости, е поставен на усилен хранителен режим, ушит му е подходящ костюм и в края на визитата на съветското светило срещата е осъществена.
Проруските марионетни правителства у нас след 1944 г. наложиха табу върху всички факти от българската история, свидетелстващи за чисто грабителската и антибългарска политика както на царска Русия, така и на съветската империя. Издаваха се подбрани и редактирани съчинения на нашите възрожденци, премълчаваха се или се изопачаваха факти, които посочваха истинската същност на „братската дружба“, на „славянското единство“, на „православната съборност“. Достатъчно е да се спомене за забраната, която лежеше върху труда на Симеон Радев „Строителите на съвременна България“ или за премълчаваната публицистика на Захари Стоянов. Съобразяването с политическата конюнктура подтиква проф. Арнаудов да напише: „За щастие песимистичното му (на Раковски – бел. м.) пророкуване за съдбата на преселените не се сбъдва: в действителност българите биват посрещнати и настанени на повечето места добре, на тях се правят някои икономически улеснения, те си основават школи и черкви и запазват народността си“. 36.
За какво става въпрос?
Осъзнаването, че руската пропаганда по време на най-усилната църковна борба е против българските интереси, е първата стъпка в отрезвяването на Раковски по отношение намеренията на северната империя. Следващата, по-важна стъпка е проумяването на унищожителните за бъдещето на българския етнос действия на руските царе. След всяка поредна руско-турска война биват насила отвлечени от заминаващите си руски войски хиляди български семейства, чиито домове са предварително изгорени, разграбени, унищожени. Други са склонени с лъжливи обещания от руски емисари, за чиято подривна работа Азиатският департамент не скъпи средства. Загубил илюзиите си, че за освобождението и независимостта си българите могат да разчитат на безкористната руска помощ, Раковски напуска Одеса и поема пътя на скиталчество из съседни на България балкански държави. Както посочва М. Арнаудов, „най-сетне решението на руската дипломация да настани в България кримските татари, като изсели със съгласието на Портата цели български покрайнини и прехвърли работните и честни българи на тяхно място, далеко от отечеството им, отчайва във висша степен Раковски. Той надава тревога за спасение на братята си чрез статии (21 май 1861 г.) и особено чрез брошурата си „Преселение в Русия“, съставена и разпратена анонимно.“ 37. Тя е най-откровено антируска по дух, своеобразен връх сред написаните от него над 30 статии, бележки, информации, в разобличаването и отхвърлянето на руските домогвания по отношение на България.
Запознаването с оригиналния текст на брошурата, чието пълно заглавие е
„Преселение в Русия или руска-та убийственна политика за българи-ти“,
опровергава в много голяма степен констатацията на Арнаудов, че на повечето места те били посрещнати добре и им били осигурени необходимите условия. Научната му добросъвестност обаче се проявява в това, че в бележките към главата „История и публицистика“ на изследването си добавя цитираното от д-р К. Раковски в „Русия на Исток“ мнение на Татишчев: „Много по-опасно е за нас съставянето на една федерация от тесни връзки между трите държави: Сърбия, Румъния и България… Тя би ни запушила окончателно нашия сух път към проливите“, както и напомнянето, че Захари Стоянов препечатва споменатата брошура през 1886 година. 38. В предишните си публикации за Раковски той е отделил достатъчно място на темата и конкретно на брошурата. Нещо повече, Арнаудов я публикува в споменатия вече том „Съчинения на Г. С. Раковски. Избор, характеристика и обяснителни бележки…“ 39. Всеки текст на Раковски е съпроводен с обяснителни бележки.
Брошурата също се предхожда от уточнение кога точно е написана и публикувана. Оспорено е твърдението на Захари Стоянов, че това е станало в 1859 г., както и на Д. Хр. Попов от Турну Магуреле, че е през 1958 година. „…най-добре личи при какви обстоятелства и кога е писал Раковски брошурата си – съобщава Арнаудов – от кореспонденцията му с Йосиф Дайнелов в Цариград и от статиите в Дунавски лебед. В тая кореспонденция, под 18.ІV., 17.V, 21.V. 1861, Раковски бичува жлъчно руската политика по преселването на българите, като поменава и изпращането на Теодоси Икономова в Букурещ с особена мисия, която Ив. Касабов разкрива в спомените си: да отпечата, именно, тайно съставената брошура на Раковски. А в Дунавски лебед от 15 авг., 3 окт., 25 окт., 7 ноем. и 21 ноем. 1861 г. са поместени редица дописки и бележки, в които се описва от очевидци тежкото положение на преселените в южна Русия българи и се проклинат агентите за това преселение, между които попада и Захари Княжески.“ 40. Като повод за написването й служи съглашението между Русия и Високата порта да бъдат изселени българите от Видинско. Подобен ферман от руска страна е бил прочетен и в Битолско, но, както уточнява Арнаудов, „… докато македонските българи отказвали да напуснат отечеството си, видинските – подбуждани от руски агенти и насърчавани от турското правителство и от подкупени български оръдия – захванали да се изселват вече. „Това е едно чисто убийство за български наш беден народ от страни Руссии“, възклицава Раковски и с пламенно слово и с дела иска да осуети вредната агитация“. 41. От тази политика силно недоволствали и сърбите, които дали парите за отпечатването на брошурата. А сам Раковски, добавя Арнаудов, „заминал да действува лично в Русия, та дано отклони руските власти от тяхното намерение. Въпреки обещанието си, генерал Стремухов в Одеса не прекратява политиката на преселването, и тогава Раковски открива чрез колоните на в. „Дунавски лебед“ нов поход против Русия – в духа на издадената и пръсната между българите в Румъния и в България брошура“. 42. Интересно е и допълнението, което прави: „Нека забележим, че стари видинци и сега си спомват за това ходене в южна Русия и за връщането си от там, поради разочарование от условията на живота“. 43.
Макар в труда си от 1969 г. Арнаудов да не обръща необходимото по-голямо внимание на брошурата (нещо, което, както вече посочих, прави в публикувания през 1922 г. том „Отбор, характеристика…“ ), все пак, независимо от конюнктурата уточнява, че „поведението на северната империя по черковния въпрос изстудява силно симпатиите и надеждите му от 1854-1856 г.“44. Намира за необходимо да подчертае следните думи на Раковски: „Тя (Русия – бел.м.) най-много е противодействувала, в последни-ти дни, и на наш священ за духовенство въпрос и употребила е сички лукави средства да уничтожи това народно искание, та да останат Българе-ти пак под грько-фенерско-то духовно робство“. 45.
Подробно върху възгледите на неуморния публицист и стратег Михаил Арнаудов се спира и в публикуваната си през 1938 г. статия „Политическите идеи на Раковски“, поместена в сп. „Родина“. 46. И в нея ученият не подминава брошурата „Преселение в Русия…“, от която ще цитирам един по-дълъг, но характерен пасаж:
„…Раковски подлавя живо проповедта за „лошите намерения“ на северната славянска империя, започната плахо още от Неофита Бозвели, за да заклейми позорния поход против българщината на „мъчителското монголско правителство“ в Петербург и да предпази наивните си сънародници от гибел в руските степи. „Всякога“, бележи някогашният безкритичен русофил, познал сега истината от друга страна и станал върл русофоб, „всякога проклята Русия, коги е имала бой с турци, лъгала е бедните простодушни българи, че уж за тях отваря такъв бой и че уж тях иде да освободи! Но нейната цел всякоги е била
да им разори милото отечество
и да ги преселява малко по малко в земята си. Нейната злобна политика ся познава твърде добре и от това, що тя ни в един договор с Турция нищо добро не е споменяла за българи, ако и да е имала най-добри удобности за това. Тя всякоги е само своята полза глядала, а собствено за завладетелните си планове е имала грижа, как по-добре да ги положи в действие“.
Венец на това опасно противобългарско дело се туря чрез последните усилия на Русия да задържи българите под фенерското робство; и те са подсказани от съображението, че „ако българите добият независимо си священство, то не ще веки допусти да мами и разорява българский беден народ, както досега струвала и днес струва“. 47.
Тъй като поколения българи бяха лишени от историческа информация и за тях са непознати позициите на редица наши възрожденци за подлата и губителна политика на Русия; тъй като текстове на Неофит Бозвели, Раковски, Захари Стоянов, Методи Кусев, Димитър Петков, д-р Кр. Раковски и на редица други възрожденци и следосвобожденски дейци бяха забранени и заключени в специалните сейфове на националната ни библиотека, ще се спра по-обстоятелствено на брошурата „Преселение в Русия…“ Хората, които скитат от място на място, които напускат родното си гнездо и загърбват общото си отечество, са подобни на едно „безсловесно животно“, смята Раковски. Те биват презрени и са обект на укори от целия свят. Но много по-голяма е вината на руското правителство, което постоянно е лъгало добродушните българи с всякакви лукави обещания, но е открило вече истинското си лице, отмахнало е булото от „убийствената си и злобна политика“ и преследва една-единствена цел: да разори и опустоши „милото ни отечество България“. По предателски начин то е успяло да издейства ферман от Високата Порта, за да преселва българите в своите „омразни пустини“. Подкупени от него безчувствени хора мамят простодушния народ да напуска дом и отечество. Затова Раковски приема като свята своя длъжност да открие на неосведомените какво представлява руското „мъчителско монголско правителство“ и какво ги чака, ако попаднат в неговите „железни негти“.
Раковски проследява назад в историята злоумишлените действия на руснаците. Нарича ги „един най-див и най-варварски народ“, който в огромната си част е останал такъв. Срещу българите този дивашки народ е действал от най-стари времена. Разорил и завладял Волжка България и със сила наложил езика си на тамошните българи. Южна Русия, наричана Малорусия, продължава публицистът, също е била населена с българи, но тяхното царство е паднало в „руските мъчителски ръце“. Друг от враговете на България е княз Светослав (969-976 г.). „Щом влезе в България – пояснява Раковски, – почна да плени и граби, и поиска му ся даже да я завладей“. Исторически изкушеното око на самородния изследовател – ярък продължител на Паисиевата ревностна защита на българите, не може да отмине една натрапваща се закономерност. При всяка война на Русия с Османската империя, най-големи опустошения и разорение претърпява „нашето бедно отечество“. От една страна са го клали и грабили нередовните турски войски, а от друга – „руските войски, още по-свирепи и по-немилостиви от турците, опустошавали са лозя, ниви, грабили овце, говеда, горили българските градове и села“. Но по-страшното е, че когато руснаците са се връщали у дома си, независимо победени или победители, все са карали и отвличали насила по няколко хиляди „български домородства и заселвали са ги в обширните си пустини“. Тези заробени сънародници са „днес крепостни: роби, които ги продават притежателите им един другиму като овци и говеда“.
През 1812 година с прокламации на български език руснаците подбуждат населението да се вдигне, а в същото време изгарят градовете и селата и отвличат силом хиляди мъже, жени, деца. Изгорени са Русе, Разград, Свищов, Арбанаси…Това се случва и през 1828 г., когато Дибич стига до Одрин. Раковски свидетелства: „Немилостивите руси като си свършиха работата, опустошиха като скакалци тях места, от дето поминаха, отвлякоха пак няколко си тисящи домородства българи в пуста си Русия!“
Това се случва и през 1854 година… 48.
Родолюбецът
има всички основания да заключи, че северната империя винаги е преследвала своите агресивни планове. Като пряко потвърждение за далновидността на Георги С. Раковски, който притежава безспорна политическа култура и дипломатически усет, ще припомня отново за книгата на д-р Кр. Раковски „Русия на Исток“, както и за две други знаменателни книги. Едната е „Окупационен фонд, основан за създаване на руско-дунавска област“. 49. Другата е онасловена „Авантюрите на руския царизъм в България“ и представлява сборник документи от царските архиви, които, както отбелязва в предговора Васил Коларов, разкриват истинското лице и действителните мотиви на така наричаната „освободителна мисия на Русия“. 50.
Запознат много по-добре с политиката на руския царизъм, свидетел на събитията след смъртта на Г. С. Раковски: Освобождението, Съединението, Сръбско-българската война, детронацията на княз Александър Батенберг, убийството на Стамболов по искане на руския император, д-р Кръстю Раковски отдава дължимото признание на своя предходник и многократно се позовава на неговата забележителна брошура, на статии и бележки от в. „Дунавски лебед“, на писма до Йосиф Дайнелов.
Преди преломния 9 септември 1944 г. проф. Михаил Арнаудов публикува и една много интересна студия – „Раковски пред потомството“. 51. В нея търси и определя мястото на необикновено богатата и разностранна личност на героя, проследява взаимоотношенията му със съмишленици и противници, прави оценка на влиянието и ролята, която е изиграл за бързото израстване на българската нация през втората половина на ХІХ век. Огромната ерудиция на учения му дава ориентирите и базата за такава оценка. Като очертава различните, често противоположни мнения за великата личност, за героя или гения в историята, изказани от Хегел и Карлайл, от Огюст Конт и Иполит Тен, от Гюстав Льобон и Якоб Буркхард, от Фридрих Ницше, Лев Толстой, Атанас Илиев и др., Арнаудов приема за най-задоволително становището на Андре Мороа, спечелил си авторитет и признание със своите забележителни биографии. То примирява двете крайности – на Хегел, че „великите мъже действат като двигатели на историята по силата на един вроден инстинкт, който означава покриване на лична воля, на личен интерес, на лична чест с необходимото предназначение и скритите желания на народ и държава“ 52. и на Огюст Конт, според когото отделната личност е само продукт на общото състояние и неин дълг е да служи на човечеството.
В книгата си „Aspects de la Biographie“ Мороа пише: „Това е човекът. За него аз разполагам с известно число документи и свидетелства. Ще се опитам да начертая портрета му, истинския му портрет. Какъв ще бъде той? Не зная, не искам да зная докато не съм го довършил“. С такова разбиране за своята мисия като биограф и като изследовател тръгва Михаил Арнаудов при всичките си издирвания още като млад учен и въпреки всички превратности – исторически и лични, не му изменя. Ето неговото кредо, изразено в споменатата студия: „Без симпатия и антипатия, чисто научно, в името на истината трябва да се изложи всичко психологическо и житейско у дадена личност. Това предполага, обаче, ясна картина за легендата, която забулва историческата, реалната величина.“ И по-конкретно: „Биографичното издирване трябва да бъде придружено винаги от едно фенографично : картината на истинския живот и на истинската психология получава необходимото си допълнение, – исторически също тъй важно, като показалец за времето и за средата, – в една характеристика на факторите, от които зависи създаването на форми, на предразсъдъци, на понятия, изменили в известен смисъл основния образ, проявлението. Културно-исторически взето, ние сме само тогава съвсем наясно върху дадена личност, когато си дадем сметка и за двата рода иконография, теглейки винаги строга разделителна линия между тях“. 53.
Сред факторите, допринасящи най-много за възвеличаване на една ценна сама по себе си историческа личност, от особено значение е смъртта. Когато настъпва преждевременно и при трагични обстоятелства, тя оказва силно въздействие както върху съвременниците, така и върху следващите поколения. Примери в това отношение намираме и в родната, и в световната история. Левски, Ботев, Волов, Ангел Кънчев са само илюстрация за тази закономерност. Ненавременната смърт понякога примирява враговете и тушира противоречията, изглажда недоразуменията. Арнаудов посочва, че това се е случило с Георги С. Раковски, който умира от туберкулоза на 9 октомври 1867 г. в Букурещ, във вилата на братята Димитър и Христо Мустакови. Едва 47-годишен,
вдъхновителят на хайдушките чети издъхва
в ръцете на сестра си Неша и на братовчед си Никола Балкански. Погребението му на 10 октомври събира цялата българска емигрантска общност, отрезвява засегнатите честолюбци и както свидетелства очевидецът Григор Начович, „те всички сега, пред праха му, се смириха и се принудиха да признаят, че България загубва един буен патриот и един велик син“. 54. Въпреки това и след смъртта му злостните преценки и злонамерените приказки и клевети от неговите най-върли противници не секват. Някои възрожденски дейци не могат да надскочат себе си и дребнавото си его, затова продължават да заливат мъртвия публицист и революционер с ужасно негативни чувства и преценки, да го наричат „вагабонтин“, „плагият“, „луд“ и т. н. На други се зловиди и всенародната почит, която е оказана на великия българин при пренасяне по инициатива на Русенското опълченско дружество на костите му от букурещките гробища на Шербан вода в България. Траурните церемонии, които траят от 1 до 7 юни 1885 г., са широко отразени във вестниците. При посрещането на скъпите останки в София участват българският княз Александър І, който върви пеш в шествието с отложена шапка, дипломатическите представители на много държави и правителството. Това обаче не затваря някои уста. Сред най-яростните врагове на Раковски са, както посочва проф. Арнаудов, русофилът, деецът на униатското движение Драган Цанков, руският консул Найден Геров, Пантели Кисимов, Иван Касабов. Много повече са гласовете, подчертаващи огромното въздействие, което е имал върху епохата и нейните най-будни синове този „български Иеремия“ (Л. Каравелов), този „горещ патриот, смел и юначен“ (Филип Тотю), този „духом и телом хайдутин“ (Захарий Стоянов), този „родолюбец до немай-къде, с дух за широки планове, роден за борба, за велики идеи и рискове“ (Иван Вазов). Сред най-обективните, биографически верни и психологически издържани характеристики на Раковски, с чиито изводи се съгласява, според М. Арнаудов са очерците и биографиите от Константин Величков, Ст. Бобчев, Боян Пенев, Васил Киселков, Кръстю Раковски, Ив. Д. Шишманов, Марко Балабанов, Ст. Романски. Самият той още през 1922 г. е формулирал есенцията така: „По разностранност на делото си, по активна проява на родолюбието си, по степен на влиянието си върху сродни умове, Раковски едва ли има равен на себе си – и неговото място в галерията от портрети на големите наши ренесансови пророци иде току след това на Паисия“. 55.
Поставен при пренасянето в черквата „Света Неделя“, ковчегът с костите на „незачетения мъченик“ (Гр. Начович) остават там уж в олтаря на храма, а всъщност в потъналия в прах, паяжини и непотребни вещи таван. Тук няма да се спирам на грозната история с кощунственото и недостойно поведение на капитан К. Паница и Д. Ризов, разказана подробно и документално в студията. Нито на продължилата десетилетия немара към желанието на близките му останките на поета, публициста, революционера да намерят покой в родната земя на Котел. За щастие при атентата, организиран от комунистите през 1925 г., ковчегът остава непокътнат. Несъмнена заслуга на големия наш учен е, че, след разразилия се по-късно спор автентични ли са костите в ковчега, той лично проучва въпроса, като се среща със стари русенци, присъствали през 1885 г. в Букурещ и станали свидетели на извършените действия по установяването и отварянето на гроба.
За Арнаудов „Раковски е най-пълната и най-внушителната синтеза на всички отделни енергии, които в решителен момент чертаят цели и пътища, организирват и дават тласък на българското възраждане… И нищо по-успокоително за нас, когато търсим опора за гражданските и културните си домогвания, от тоя мощен лик на герой и учен, на политик и историк, надарен от природата с грамаден запас духовни сили, всмукал в себе си жизнените сокове на една планинска раса, въодушевен от предтечите си в родния Котел, към които той е привързан с всички фибри на сърцето си“. 56. В паметта на потомството той остава неуязвим – вярва ученият, – поради волевата си сила, въздействала магически върху мнозина, поради всеотдайната служба на една обща народностна задача и поради отказа си от гонене на личен интерес. Това във висша степен е белег за нравствена мощ.
В монографията, публикувана през 1969 г., Михаил Арнаудов няма за цел да припомня мъчителните перипетии и старите спорове, докато най-после през 1942 г. костите на Раковски са пренесени в родния Котел и така е изпълнено неговото предсмъртно желание, изразено пред сестра му Неша – „прах ми да ся не смеси с друга народност“. Но в нея, верен на научната безпристрастност и справедливост, дава заслужената оценка и определя реалното място на този пламенен патриот в периода на Възраждането и в българската история изобщо, в науката и в литературата. Отделните недоброжелателни гласове, изразяващи или чужди интереси (Н. Геров), или идейни несъгласия (Др. Цанков) не са в състояние нито да помрачат, нито да намалят славата и да подкопаят авторитета на публициста, така горещо защитавал изконните български интереси. Ученият оценява извънредно високо системата от идеи на Раковски, проявени във вестникарските статии и бележки, в писмата му и в брошурите, написани и разпространени от него. Нарича го „неуморен агитатор“, който е презрял „своите лични изгоди“ и с делата и словото си заразява читателите на тази „гореща проповед“. 57. В две изречения очертава най-отличителните характеристики на неговите възгледи: „Съчетавайки демократизъм, просветителски идеи и революционно народничество в своята политическа система, Раковски застъпва у нас една национална програма, която никой друг тогава не е долавял в тази пълнота, която никой не е отстоявал с такава вещина и енергия. Вече това го издига като крайно прозорлив теоретик на възраждането ни през 50-те и 60-те години на ХІХ век и като най-значителен предходник на Любен Каравелов и Христо Ботев“. 58.
Проникнат от състрадание към сънародниците си, измъчван от мисълта за всеобщото невежество, движен от съзнанието за принадлежност към един някога горд и забележителен във всяко отношение народ, Раковски по най-естествен и органичен начин съчетава революционната си дейност, в която със страст влага огромната си енергия, с публицистични и научни занимания. Той редактира последователно „Българска дневница“ в Нови Сад, „Дунавски лебед“ в Белград, „Бъдащност“ и „Бранител“ в Букурещ. Архаизмите и изкуственият език, който предизвиква иронични нападки от П. Р. Славейков , не са в състояние да отблъснат де що по-будно и чувствително сърце има из Българско. Прагматик в революционните си възгледи, идеолог на четническото движение като първи етап от надигането на народната енергия и порива към свободно съществуване, Раковски е непоправим романтик в своите научни дирения. В отминалата безвъзвратно старина черпи надежда за честити бъднини. Будител на заспалото национално самосъзнание, той иска да върже скъсаната нишка в историческото битие на българите. И това прави съзнателно не само със сабята на революционера, но и с перото на поета, журналиста, публициста, историка. Неговите изследвания обогатяват фолклористиката с ценен фактически материал и изиграват важна просветителско-научна роля в процеса на общественото самоосъзнаване. „Ключ българского язика“ (1859), „Кратко разсъждение върху старата повестност“ (1860), „Българска старина“ (1865) предизвикват патриотичен възторг сред по-образованите му сънародници. За тях самоувереният котленец е нов Венелин. Недопустимо е да се каже, че Раковски отразява идеите на Българското възраждане. Чрез поезия, религиозни размишления, наука и политическа мисъл той формулира нови идеи и задава задачите, пише дневния ред на възрожденското българско общество.
Този, „кой беше вихър, котел, що кипеше“ (Вазов), умира, без да довърши своето дело. За съжаление днес малцина извън кръга на историците познават произведенията на Георги Стойков Раковски. Но нека неговите думи, че народ, който не прави усилия да се самоопознае, никога нищо важно не може да извърши, са като предупреждение и урок. Урок, извлечен от трагичната българска национална съдба през изминалите от смъртта му почти 150 години на лутане и съобразяване с чужди имперски интереси..
Бележки:
• 1. Арнаудов,Михаил. Раковски като фолклорист. Сборник в чест на проф. Л. Милетич, С., 1912, с. 27-63.
• 2. Арнаудова, Искра. Михаил Арнаудов – човекът и ученият. С., 1977, с. 95.
• 3. Пак там.
• 4. Пак там.
• 5. Арнаудов, Михаил. Димитър Маринов и българската народонаука. Годишник на Софийския университет, т. ХХХVІІІ, г. 1942, с. 4.
• 6. Пак там, с. 10.
• 7. Шапкарев, Кузман. За възраждането на българщината в Македония. С., 1984, с. 132.
• 8. Пак там, с. 109.
• 9. Съчинения на Г. С. Раковски. Избор, характеристика и обяснителни бележки от М. Арнаудов, професор в Софийския университет. Университетска библиотека, книга 18, С., 1922.
• 10. Арнаудов, Михаил. Георги Стойков Раковски. Живот, дело, идеи. С., 1969, с.7.
• 11. За съжаление българските писатели и поети след 1948 година, преустройвайки се в духа на марксизма-ленинизма и подчинявайки се на идеологическия натиск от страна на управляващата БКП, с много малко изключения не обръщат поглед към големите личности на нашето преддеветосептемврийско минало. Възприели доктрината на т.нар. социалистически реализъм, в художествените си произведения те издигат до ранга на двигател на историческите поврати и носител на новите идеи абстрактният „народ“, „класата“ и всячески омаловажават ролята и мястото на отделната личност. Затова и днес се появяват романи, които в центъра поставят аморфната маса от невежи и крадливи селяни, от андрешковци и чрез тях мерят духа и стремежите на българите.
• 12. Арнаудова, Искра. Цит. съч., с.95.
• 13. Раковски, Георги Стойков. Българийо, майко мила. С., 1967, с. 8.
• 14. Арнаудов, Михаил. Георги Стойков Раковски. Живот, дело, идеи. С., 1969, с. 9.
• 15. Арнаудов, Михаил. Годишник на Софийския университет, т. ХХХІІІ, 1937.
• 16. Сп. „Родина“, г.І, кн. 2, 1938.
• 17. Арнаудов, Михаил. Годишник на Софийския университет, т. ХХХVІІІ, 1942.
• 18. Съчинения на Г. С. Раковски. Избор, характеристика и обяснителни бележки от М. Арнаудов, професор в Софийския университет. Университетска библиотека, книга 18, С., 1922, с. 109 и 110.
• 19. Цитирано по: Арнаудов, Михаил. Георги Стойков Раковски. Живот, дело, идеи. С., 1969, с. 17.
• 20. Раковски Г. С. Съчинения в четири тома, том І, С., 1983, с. 80.
• 21. Арнаудов, Михаил. Георги Стойков Раковски. Живот, дело, идеи. С., 1969, с. 50.
• 22. Пак там, с. 52.
• 23. Пак там, с. 57-58.
• 24. Раковски,Георги Стойков. Българийо, майко мила. С., 1967, с. 61.
• 25. Ников, Петър. Възраждане на българския народ. Църковно-национални борби и постижения. С., 1971, с. 113.
• 26. Пак там, с. 123.
• 27. Пак там, с. 173.
• 28. Славейков, Петко Р. Съчинения, т. 8, С., 1982, с. 354.
• 29. Раковски, д-р Кръстю Г. Русия на изток. Историческо изследване на руската политика на Изток и частно – в България. Варна, 1898, с. 22. Писателят и по-късно министър е Петко Р. Славейков.
• 30. Достоевски, Фьодор Михайлович. Събрани съчинения в 12 тома, т. 10, 1986, с. 373.
• 31. Пак там, с. 374.
• 32. Достоевски, Ф. М., Събр. съч. в 12 тома, т. 11, 1989, с. 293-294.
• 33. Арнаудов, Михаил. Георги Стойков Раковски. Живот, дело, идеи. С., 1969, с. 175.
• 34. Личен архив. Касетофонен запис на спомени на Жана Николова-Гълъбова.
• 35. Личен архив.
• 36. Арнаудов, Михаил. Георги Стойков Раковски. Живот, дело, идеи. С., 1969, с. 176.
• 37. Пак там.
• 38. Пак там, с. 292, бел. 48 и 49.
• 39. Съчинения на Г. С. Раковски. Избор, характеристика и обяснителни бележки от М. Арнаудов, професор в Софийския университет. Университетска библиотека, книга 18, С., Държавна печатница, 1922.
• 40. Пак там, с. 471.
• 41. Пак там.
• 42. Пак там, с. 472.
• 43. Пак там.
• 44. Арнаудов, Михаил. Георги Стойков Раковски. Живот, дело, идеи. С., 1969, с. 175.
• 45. Пак там, с. 175-176.
• 46. Проф. д-р М. Арнаудов. Политическите идеи на Раковски. Сп. „Родина“, г. І, кн. 2, 1938.
• 47. Пак там, с. 11.
• 48. Раковски, Г. С. Преселение в Русия или руска-та убийственна политика за българи-те. С., 1886, с. 1-28.
• 49. Първото издание е на руски, осъществено е от Димитър Петков и носи заглавие „Оккупацiонный фондъ, основанный для устройства русско-дунайской области“, С., 1892. През 1993 г. русенското издателство „Сексагинта Приста“ преиздаде книгата в български превод от руски, направен от Галина Христова.
• 50. Сб. Авантюрите на руския царизъм в България. Варна, 1991, с. 3.
• 51. Арнаудов, Михаил. Г. С. Раковски пред потомството. Годишник на Софийския университет, т. ХХХVІІІ, 1942.
• 52. Пак там, с. 4.
• 53. Пак там, с. 11.
• 54. Пак там, с. 12.
• 55. Пак там, с. 43.
• 56. Пак там, с. 14.
• 57. Арнаудов, Михаил. Георги Стойков Раковски. Живот, дело, идеи. С., 1969, с. 173.
• 58. Пак там, с 184. - Посланията от срещата на президентите Румен Радев и Александър Вучич
Автор: Александър Димитров (Гласпрес – гр. Боcилеград)
Приключи двудневната среща на президента на Р България Румен Радев със сръбския му колега Александър Вучич. Изпратените послания от това посещение са обнадеждаващи не само за българското национално малцинство, но и за добросъседскитеотношения между двете държави, както и за европейската перспектива на Р Сърбия, коментира председателят на Културно-информационния център „Босилеград” Иван Николов.Според него, по време на срещата се е говорило с нова, коренно различна, европейска риторика, „която до сега можеше да се чуе само от някои малцинствени представители, посланика на Р България в Белград Н. Пр. Радко Влайков и дипоматическо-консулските представители на Р България в Ниш. Явно този, европейски начин на мислене и поведение все повече се налага на срещите на високо равнище”, каза Николов.
Той посочи видимото отсъствие на кмета на Босилеград и председател на Националния съвет на българското национално малцинство Владимир Захариев. След като България си оттегли доверието от него, очевидно и Сърбия е на път да си оттегли доверието или по-точно да се освободи от неговите лоши услуги, смята председателят на КИЦ.
Радев за пореден път е подчертал, че Белград може да разчита на българската подкрепа за сръбското еврочленство и е определил 2025 година като „амбициозна, но постижима цел, изискваща мобилизация за промени в редица ключови области“. „Историческото помирение, върху което е изградена единна Европа, трябва да намери своето място и на Балканите. Отстояването на европейската перспектива в региона изисква смелост, конструктивност, загърбване на езика на омразата, установяване на трайно добросъседство и зачитане на правата на националните малцинства – е казал Радев и е добавил: “Днес в отношенията между България и Сърбия позитивните процеси доминират и сме решени тази тенденция да стане необратима. Езикът на омразата и разединението на Балканите трябва да останат в миналото, а на тяхно място да дойдат помирението и сътрудничеството”, е заявил българският държавен глава и е определил изграждането на добросъседски отношения в региона като исторически шанс, който ще гарантира европейската интеграция на Балканите и ще покаже, че уроците от миналото са научени. “Очакваме нашето национално малцинство да усети силната подкрепа на сръбската държава и позитивните промени в сръбското законодателство за малцинствата да донесат реални промени в ежедневието на нашите сънародници”, е допълнил Радев.
„Езикът на омразата трябва да остане в миналото. Ако пропуснем шанса, Европа няма да внесе нашите балкански проблеми“, е заявил още Радев и е добавил, че българското малцинство скоро щяло да усети промяната.
На края на първия работен ден в Белград, за първи път в историята на българското малцинство, са били поканени 7 представители на българското малцинство на тържествената вечеря, която е била дадена в чест на президента Радев, на която са присъствали и най-високите държавни представители на Р Сърбия. Сред тях са били и председателите на Културно-информационните центрове „Цариброд“ и „Босилеград“. Този жест показва, че двете държави демонстрират друг тип отношение към българското малцинство. В изискана и приятелска атмосфера, сменявайки български и сръбски популярни песни, сръбският външен министър Ивица Дачич е изпял на българският президент Радев популярната македонска песен „Ако умрам, или загинам“.
Президентът Александър Вучич е потвърдил и готовността на сръбската страна да предприеме практически действия за развитието на трансграничния регион и да осигури финансиране на медии на роден език за българското малцинство. Сръбският държавен глава е отбелязал отличния двустранен диалог между България и Сърбия, който дава практически резултати в търговския обмен и ръста в туризма. “Тези постижения са особено важни, защото правят нашите два народа все по-близки. От огромно значение за нас е да гледаме към бъдещето, а не към миналото, да почитаме заедно своите загинали герои и да отворим нова страница в нашите отношения”, е казал още държавният глава Александър Вучич.
През първия ден на посещението си българският държавен глава е провел срещи и с министър-председателя на Сърбия Ана Бърнабич и с председателя на Народната скупщина Мая Гойкович.
В състава на официалната делегация на държавния глава Румен Радев в Република Сърбия участваха ректорът на Софийския университет “Св. Климент Охридски” проф. Анастас Герджиков, началникът на Военномедицинска академия бриг. ген. проф. д-р Венцислав Мутафчийски и генералният директор на ДП РВД Георги Пеев, които са провели разговори със свои сръбски колеги в Белград.
На другия ден, 22 юни Президентите на България Румен Радев и на Сърбия Александър Вучич са пристигнали с хеликоптери в Цариброд. В спортния център двамата президенти са разговаряли лице в лице с представители на българското национално малцинство. В обръщението си към българите президентът Радев е казал, че въпросът за българското национално малцинство и неговата съдба е от изключителна важност за връзките между нашите две страни, а също и за европейската интеграция на Сърбия. „С президента Вучич градим отношения на откритост и честност в диалога. Тази среща е безпрецедентна. Тя показва личната ангажираност на президента на Република Сърбия и новия дух в нашите отношения”, е заявил Радев. Българският президент е подчертал, че и двамата със сръбския му колега са обезпокоени от обезлюдяването на региона – 30% през последните 15 години. Радев е споменал за напрежението, което се е появило между София и Белград в случаите като арестуването на двете паметни плочи в Босилеград, задържането на български медици в този град, случилото се в Сурдулица.
Било е обявено, че в понеделник двете плочи ще бъдат върнати от властите на представителите на българското национално малцинство и ще бъде търсено решение в съответствие с разпоредбите за поставянето им.
Двамата държавни глави са обсъдили и достъпа до медии на български език за българите в Сърбия и вчера са разгледали финансовите заявки за девет медии – в Димитровград, Босилеград, Пирот и др. Вучич ги е подписал при това с три пъти повече средства – 535 000 евро. Става думи за медийни проекти, които бяха отхвърлени по предложение на Националния съвет на българското малцинство. Ще бъде разрешено на българките, фамилните им имена да бъдат с българско окончание. Президентът Вучич е направил сравнение с руската тенисистка Мария Шарапова и е казал, че до момента не се е замислял защо тя не се казва например Мария Шарапов, а Мария Шарапова. Радев се спря и на въпроса със здравеопазването на българите в Сърбия и подчерта големите усилия и на двете страни за решаване на тези проблеми. Отбеляза също и че за първи път от 30 г. са се отпечатали учебници на български език. Но президентът ни се е обърнал към представителите на малцинството с настояването, че „Република Сърбия си има закони и те трябва да се спазват”. Той е почертал необходимостта от лоялност към законите в Сърбия. Радев подчерта, че сръбската държава осъжда езика на омразата.„Да се наричаш и чувстваш българин, тук вече не е нито срамно, нито страшно”. В заключение българският президент е призовал представителите на малцинството ни да имат единство помежду си, а не разединение.
Срещата продължи около час и на някои представители на българското малцинство не беше дадена думата да се изкажат и да поставят въпросите си.
По предложение на Ботйо Христов от Горно Тлъмино Босилеградско, относно притесненията за околната среда, президентът Вучич се е ангажирал да изпрати специали екипи, които на място да инспектират водата и въздуха по течението на Тлъминската река. Президентът е обещал и асфалтиране на седемкилометрова отсечка на пътя от село Рикачево до Горно Тлъмино.
След това двамата президенти са направили първа копка за паметник на светите братя „Кирил и Методий“ в естествената им величина, в двора на едноименната гимназия в Цариброд, който се очаква да бъде открит в началото на учебната година. Идеята за изграждането на паметника е на преподавателския съвет на Гимназията и на директорката Снежана Симеонова. Академичният хор на Студентския културен център е изпълнил и културна програма.
„Днес правим първа копка за паметник на Светите братя Кирил и Методий, творци на българската и славянската азбука но и на едно истинско приятелство“ – е казал Румен Радев.
Александър Вучич е заявил: „Днес сме тук, за да покажем какви трябва да са бъдещите отношения между България и Сърбия. Ние трябва да градим най-добри отношения с България – българите са наши братя и не трябва да правим никаква разлика, трябва да работим и да си сътрудничим по най-добрия начин, в интерес на нашите народи и държави“. Сръбският президент е призовал българите в Сърбия да пазят българския език, културата, българските имена и фамилии.
„Борете се за своя народ, обичайте народа си и българската държава, но ви моля да обичате и уважавате и държавата Сърбия“, е изтъкнал той и е добавил, че още много трябва да се направи и за Босилеград.
Бяха почетени и жертвите от сръбско-българската война на Нешков връх.
Остава да видим, дали двете държави ще изпълнят поетите ангажименти, но също така и дали Българското малцинство правилно ще прочете отправените послания от президентската среща.
Вижте и видеорепортаж на ГЛАСПРЕСИзточник: www.glaspress.rs