Авторски
- Първанов: Трябва да отпадне ограничението президентът да е роден в България
Президентът Георги Първанов смята, че рано или късно конституцията трябва да бъде променена така, че да отпадне ограничението кандидатите за президенти да са родени единствено в България. При посещението си в Стралджа той посочи, че ограничението, наложено в Конституцията е неоправдано:
Съзнавам, че навремето, когато е правена Конституцията, то е имало своите персонални измерения, насочено е било към определени хора, да не могат да бъдат те допуснати до участие в изборите, но сега очевидно е, че трябва да се правят номинациите в рамките на този текст на Конституцията и да не се занимаваме с нещо, което не е постижимо.
Според мен е задължително лидерът да прави такава политика, с която неговата партия или коалиция да печели. Той, трябва да поеме инициативата, да предложи тактика, която да оправдае стратегическите цели. Дали сам той ще участва, както на мен ми се е налагало, или ще предложи друга формула, се решава на друго ниво, каза държавният глава, запитан дали е задължително лидерът на партия да се кандидататира за президент. Президентът Първанов бе гост на националния фолклорен събор „Мараш пее„, където учреди награда за най-автентично представен танц и връчи награди на победителите.
Източник: БНР/БГНЕС
- Защо пък точно Азербайджан?
За пръв път в историята на Евровизия победител стана Азербайджан. Изненадата на вечерта обаче бе Италия, класирала се на второ място. 120 милиона зрители проследиха музикалното шоу пред телевизионния екран съобщават от Дойче веле.
Азербайджан – надали всички германци са наясно къде точно се намира тази страна. Всъщност познанията по география тук нямат значение, като изключим подкрепата за съседските страни, типична за източноевропейците, а и не само.
Със сантименталното поп изпълнение „Running Scared“ Елдар Гасимов (Ел) и Нигяр Джамал (Ники) спечелиха сърцата не европейците. След гласуването на телевизионните зрители и на журито 21-годишният Ел и 30-годишната Ники събраха 221 точки, следвани от италианския певец Рафаел Гуалаци (189) и шведа Ерик Сааде (185). На миналогодишното издание на конкурса, който според Ройтерс е известен с леката си развлекателна атмосфера и тежък кич, победи 19-годишната германска певица Лена Майер-Ландрут. Тогава Азербайджан се класира на пета позиция.
Заслужена победа?
Но дали дуетът от Азербайджан наистина заслужава първото място, пита германският вестник Велт. И да, и не. Според изданието сред 25-те песни на финала е имало и далеч по-добри музикални композиции от „Running Scared“. Гласовите данни на двамата също не са от „шампионската лига“. И въпреки това сантименталното парче, което сякаш сме слушали вече 1000 пъти, завладя европейските зрители, пише Велт. Тяхната отличителна черта? Може би това, че те бяха единственият истински дует в конкурса. Друго? Може би красивият златен дъжд след обявяването на победителя. На тези, които твърдят, че за 221 точки за Азербайджан е допринесла едниствено помощта на съседските страни, изданието задава следният въпрос: Как тогава си обяснявате факта, че руският представител остана на 16 позиция? Сигурно още в Дюселдорф той е бил арестуван от КГБ, пише с намигване вестникът.
Голямата изненада на тазгодишното издание на конкурса всъщност бе италианецът Рафаел Гуалаци, който призна, че доскоро дори не е знаел за съществуването на Евровизия. С джазовото си изпълнение „Madness of Love” той стигна до втора позиция. Това е забележителен успех за Италия, имайки предвид, че страната не бе участвала в конкурса 14 години.
Успех на България за 2012!
Германската представителка Лена, която пя за страната си втора поредна година, остана на десето място. Германците обаче са повече от доволни – от Лена, от водещите, от шоуто.
Общо 43 страни участваха в тазгодишния песенен конкурс в Дюселдорф. 25 от тях отидоха на финала, който бе гледан пряко от над 100 милиона телезрители от Атлантическия океан до Каспийско море. Присъстващите в залата бяха 36 000. България и тази година не успя да стигне до финала.
(АГ/Велт/Ройтерс/ДВ/Мария Илчева/Емилиян Лилов)
- Искрата на революцията идва към Европа от юг
С литературоведа проф. д-р Никола ГЕОРГИЕВ разговаря Мариела Балева
-Човечеството преживява дълбока криза. Как това се отразява на мисленето ни, проф. Георгиев?
– Koй ви заблуди, че живеем в криза ?
– Казват го политиците…
– Работата на политиците е да лъжат. Спомням си, че един от болшевишките водачи, накрая убит от съветското разузнаване – Лев Троцки, говори за перманентна революция, т.е. непрекъсната. Не зная какво значи криза, но ако знаех, щях да кажа, че човечеството живее в перманентна криза. Всяко поколение си казва: Ние първи преживяваме това, първо на нас ни се случва най-необикновеното. Не е вярно. Откак има човешко мислене, човешки съдби, днешният демагог политик би казал: оттогава насам има криза. На него най-малко му е ясно какво значи криза.
– В България сега паниката е, че има опростачване. Има ли основания?
– Не. Нашето обществено мислене проявява големи наивности, една от които е да идеализира миналото. При възхода на българското училище през ХIХ век делът на неграмотните в България в края на ХIХ век е 90%. А при жените – към 98 на сто. По време на разцвета на френската култура – средата на ХIХ век, грамотните са били 2-3 на сто. Грамотността не е мяра за култура – това е мое все по-усилващо се убеждение. Писмеността е представлявала много малка част от историята на човечеството.
– А сега каква е най-голямата драма на човека?
– Мисля, че е такава, каквато е била по време на селската война в Средновековието, по времето на роба Спартак, каквато е била по време на Асиро-вавилонското царство. Няма защо да си внушаваме, че от нас започва или завършва светът. Не много отдавна един празнословец обяви, че е дошъл краят на историята. След което историята продължи своя ход, той направи име – става дума за Франсис Фукуяма. Той ще остане в историята, но в движещата се история, не в спрялата – и то като един вид шарлатанин. Нямаме драма, по-голяма от другите.
– Лъжите са повече от истините – те са навсякъде: в политиката, в идеологиите, в отношението между нас, в езика, затова ли светът е толкова объркан?
– Не, същият си е. Според преданието собственикът на Езоп – Езоп бил роб – му наредил да сготви най-вкусното ядене. Езоп сготвил езици от животни. Това едва ли е зарадвало много робовладелеца и той наредил на Езоп да сготви най-противното ястие. Езоп пак езици сготвил. Неверието в езика при старогръцката култура стига дотам, че има философска линия на мълчанието. И отново съвременното паникьорство – видите ли, никога лъжата не е била толкова силна. Била е. В българската литература има двустишие на Яворов – “Там нейде по средата / на истината и лъжата.”
– Днес най-много се дразним от политическите и идеологическите лъжи, които са съзнателни.
– Но опитният политик така свиква с тях, че ги кара вече и по инерция. Железният канцлер Бисмарк на въпроса кога се лъже най-много е отвърнал: Най-много се лъже преди избори, по време на война и след лов. Понятието демагогия е древногръцко – няма защо да се заблуждаваме, че идва от днес. Истината е твърде колеблива – като навсякъде другаде, но разумни идеолози твърдят, че важна съставка на идеологията е лъжата.
– Историята ни показва, че обичаме да угаждаме на по-големите, на новите господари. Защо?
– И угаждането е като се почне от езика и езиковите новости и се свърши с действия, унизителни за българската история и за българската войска.
– Уточнете, моля ви.
– Българската войска, войската от Сръбско-българската война, Балканската война, дори от Първата световна война – тая войска да се превърне в помагач на световни жандарми. За разлика от сърбите показахме готовността и желанието си да се подложим на някаква чужда сила.
– Това, което ни държеше много силно през годините, е, че водачът е нашето спасение. Посочихме няколко бащици. На път ли сме да се разделим с това?
– На път сме да го усилим.
– Поредния бащица ли търсим?
– Намерили сме го засега. В българското полупатриархално и патриархално общество семейни названия стават социални или общи названия. В българския език дядо означава отношение “дядо-внук”, но и възрастен човек. След това “дядо” минава в социално-оценъчна сфера – Дядо Славейков, Дядо Вазов. Имаме и пак семейно отношение – кака, бате. Те минават в политиката. Такова завързване на патриархално-семейни мисления със социалния живот в Европа аз не зная. И така се появиха устойчиви прозвища. Живков беше Тато, зет му Батето, поредният спасител днес е Бат’, а не Бате. Имаше приказка – от царя до говедаря. Царят дава, пъдарят не дава. Предишният вожд и спасител баща беше по произход цар. И се случи не преход от царя до пъдъря, а от царя до пожарникаря.
– Преди 3-4 г. казахте пред “Труд”, че Бойко Борисов го чака съдбата на Симеон и на Костов. Още ли мислите така?
– Да! Това е съдбата и на Наполеон – великия, гениалния. Умира като заточеник. Такава е и съдбата – посмъртната, на Сталин. Минаха три години от смъртта му и той беше развенчан напълно. Държавникът съществува, за да бъде рано или късно низвергнат.
– Казахте и друго – че някъде в света и в Европа ще дойдат нови социални революции. Ето, появиха се такива в Арабския свят. Макар и със закъснение и деформации те ще дойдат и при нас, уточнихте тогава. Наближават ли?
– Мога едно да отговоря: Дано дойдат! Предвижданията в обществения живот са трудна и не особено смислена работа. Вече има ясни признаци, че искрата от Близкия изток и Северна Африка прескача към Европа – от юг на север.
За Азия не зная. Следващите може да са Турция, или Гърция. Българските граждани трябва да се замислят какво ще стане с народностното разделение в България – българи, турци, цигани.
– Сега говорим за интегрирането на ромите.
– Говоренето за интегриране на циганите е глупаво. Това означава циганите да започнат на приличат на българите. Българите в много отношения не заслужават някой друг да заприлича на тях. Защо да не продължат да бъдат себе си тези хора.
– Ще ви репликират, професоре, с въпроса: Защо, тези хора да продължат да крадат ли?
– (Разпалва се.)Ще ви отговоря веднага – кои са най-големите крадци в България? Българите. Българинът може да не открадне хладилник или дрехи, той краде милиони. Но затворите са пълни с дребни крадци. Рибарските мрежи са за дребните риби, едрите ги пробиват и бягат. Така че, ако има разум, какъвто няма в българските държавни власти – предлагам им да изхвърлят думата интеграция на циганите. Мидхат паша е бил ръководител на т.нар. Дунавски вилает – Цяла Северна България и части от Южна. Казано на съвременен език Мидхат паша е действал за интегрирането на българите към турците. На което българите съзнателно и не само на думи са казали – не!
– И какво да правим тогава?
– Достойното поведение на циганите ще бъде да кажат: Благодарим, но не ни вдъхвате голямо уважение вие, българите – и с нравите си, и с поведението си, и с начина на живот, с морала си. Оставете ни да бъдем такива, каквито сме.
– Обикновено революциите завършват с разочарование. Да чакаме ли това и от днешните революции?
– Казано е, че революциите се замислят, предвиждат, очертават от мислители. Както при Френската и болшевишката революции – провеждат се от професионални революционери. Дантон, Робеспиер във Франция не са от мислителите. Но що се отнася до рязане на глави и смазване на контрареволюционни метежи, Робеспиер си е точно на място. Революциите после се увенчават от диктатор, наречен било то Наполеон, било Йосиф Висарионович.
– Преживяли сте промените и през 1944-а, и през 1989-а. Какво видяхте?
– Видях въодушевление в 1944 г. и следващите години. Сега много мекерета приказват, че било фалшиво и какво ли не. Но хора, които са го видяли, преживели, знаят, че не беше така. Имаше противници, разбира се, но и много широко въодушевление и надежди. Както е казал Данте – “Надежда всяка тука оставете” – надписът на ада. След което първи се разочароваха хората, които направиха комунистическата промяна. И когато стана промяната през 1989 г., си рекох – обещава, ама и тая няма да я бъде. Неотдавна в една статия за мое съчинение откровено се казва в началото: “Ние очаквахме от Никола Георгиев да се включи дейно в промяната, тъй като той беше дисидент. И много се разочаровахме, когато той не го направи. И сега 15-20 г. по-късно разбираме, че е бил прав.”
– Да не намеквате за тогава, когато са ви канели да станете президент?
– Не, и посланик, и президент, и какво ли не са ми прдлагали. Някои от колегите ми станаха народни представители, посланици, министри, но аз като магарето от “Чифлика на животните”, който и да дойде да обещава, и каквото и да прави, то знае, че ще влачи, че нищо трайно добро няма да стане. Но това не бива да ни прави пасивни и дори отрицателно настроени към революциите.
– Като че ли най-трудно е човек да бъде свободен. Защото ако решиш да се чувстваш свободен, ще умреш от глад.
– Банално казано, не ни е ясно що е свобода, що е братство, що е равенство. Но чарът на тези думи си остава, вярно е. И идеал да има, винаги очакване на нещо. Преживяването на промяната е велико преживяване.
– Младите намират решение – най-лесно е бягството, емиграцията. Защо бягат – това рутинно поведение ли е или неосъзнат порив за прекрачване на ограничението?
– Първо, българите нямат емиграционна култура, каквато имат гърците, сърбите, македонците и други народи. Българинът знае, че там го очаква самота, унижение, чуждост. Ние имаме в нашата култура белязано проклятието на изгнаничеството. “Тая черна прокуда,/ дето нас млади прокуди,/ да ходим да се скитаме/ немили, клети недраги.”Но никой не обръща внимание на това. Когато границите са затворени, човек се чувства като в затвор. И поривът му да избяга има подбудата – измъкнах се от затвора. Когато границите са отворени, поривът за махане, може да отслабне. И тук идва големият въпрос – дали човек иска да завърши добър чуждестранен университет, да се запознае с тамошна култура. Това е обяснтимо и приемливо. Ако там културно и духовно се чувства по-добре – да отиде.
– Бягството обаче винаги носи и идеята за завръщане – да припомним историята за Одисей, Итака и Пенелопа.
– Така е. Винаги ще остане чувството, колебанието – дали не сбърках. Емигрантите повечето са измъчени хора и на старини някои от тях се връщат в България. Има хора, склонни към движението, има хора, осъзнато склонни към безпроменението. Но като цяло човек е разделен между това. Както е разделен между възможността да бъде свободен, доколкото свободата я има, и да бъде до някаква степен зависим.
ВИЗИТКА:
* Роден на 24 ноември 1937 г. в Казанлък.
* Няколко десетилетия е преподавател по теория на литературата в СУ.
* Лектор по български език и литература в университетите в Прага, Санкт Петербург, Залцбург, Кардиф, Лондон, Киев, Пенсилвания.
* Литературен критик, културолог, фолклорист, есеист, публицист.
* Носител на Хердерова награда за 2000 г.
Източник: http://www.trud.bg/
- Писано ни е от какво да сме болни
Автор: Жeни Милчeва
Наистина ни е писано от какво ще боледуваме. Но „писаното“ не е от Бог, съдбата или друга свръхестествена сила, а от прародителите ни. Включително и от много-много далечните – примерно 1000 поколения назад. От това къде и как е живяла пра-прабаба ни преди 5000 г. зависи дали и от какво ще сме болни.
Учените могат да преценят това по „запис“ в ДНК, в чието съставяне са участвали всички поколения преди нас.
„Записът“ се разчита със специално ДНК изследване. Много българи вече са си го направили.
Всеки човек носи такъв запис, но в специфичен вариант. В зависимост от вариантите генетиците разпределят хората в групи. Наричат ги хаплогрупи и ги означават с главни латински букви. Хаплогрупите имат подгрупи и подподгрупи, означавани с цифри и малки латински букви.
Учените установяват, че в някои хаплогрупи определени заболявания се срещат много по-често, отколкото в други. Засега те имат само хипотези за това какъв точно механизъм стои зад връзката „приндлежност към определена хаплогрупа – заболяване“. Но за някои болести съвсем точно са измерили риска.
Всеки от нас принадлежи към някоя хаплогрупа в зависимост от специфични мутации, които носи. (Мутация не означава непременно болест. Някои наистина са болестотворни, но други дават предимство в оцеляването.)
Някои мутации се наследяват само от майката, а други – само от бащата. Затова всеки от нас принадлежи към 2 хаплогрупи – една по майчина линия, друга – по бащина. Мутациите, които наследяваме от майките си, са в митохондриалната ДНК, а тези от бащите ни – в ядрената ДНК (У-ДНК). Затова всеки от нас може да бъде класифициран по майчина линия в някоя от т.нар. митохондриални хаплогрупи, а по бащина – в някоя от т.нар. У-ДНК хаплогрупи. (Вижте графиката с разпространението на майчините и бащините хаплогрупи сред българското население в галерията.)
Сред жителите на различните континенти са разпространени различни хаплогрупи. По-нататък в очерка става дума само за тези майчини и бащини хаплогрупи, които са характерни за европейското население.
До неотдавна се смяташе, че всички наследствени болести са свързани с работата на гените. Ако човек наследи ген, причиняващ заболяване, и по двете линии – и от майката, и от бащата, заболяването се развива или поне вероятността за това се увеличава. И наистина е така, но само за някои болести, предавани по наследство, не за всички.
Ако мислим за гените като за превключватели, които активират или потискат производството на белтъци или дейността на други гени, при повреда на гена или при грешна команда, подадена от друг, може да възникне болест. Почти винаги не един, а множество свързани гени задействат определен биохимичен процес. Затова е много трудно да се установи и изолира конкретен ген виновник за заболяване. А и, оказва се, не всички наследствени болести са за заради лоши гени.
В много случаи гените нямат вина. Причината за наследствените болести е извън тях.
Гените заемат съвсем малка част от ДНК. Останалата част – 99%, е извън тях. Доскоро обидно я наричаха боклукчава (junk) ДНК. За нея се смяташе, че няма роля за болестите.
Обаче напоследък учените установяват, че не е така. Те откриват, че тя също като гените се влияе от въздействието на околната среда и под натиск на външни фактори търпи мутации. Те преминават в поколението, защото се наследява цялата ДНК, а не само гените.
В тези извънгенни пространства на ДНК се намират и някои от маркерите, които генетиците анализират, за да ни класифицират към някоя от хаплогрупите.
Както вече казахме, извънгенните пространства силно се влияят от средата. Тя предизвиква промени, които са много устойчиви, преминават в децата и се предават напред в поколенията в продължение на хилядолетия.
Междувременно постоянно възникват нови и нови мутации. Заради това комплектът маркери в следващите поколения съществува в някакъв вариант на първоначалния си вид.
Представете си го като пъзел с разноцветни парченца. При пра-прапрапрабаба ви „конфигурацията“ е една. При вас обаче е леко променена. Парченцата са същите като на прабаба ви, но са се появили нови (мутации). Така че хем сте като прабаба си, хем сте малко по-различни. Но вашето различие е върху „подложката“, наследена от прабабата.
Ако заради въздействието на средата у далечната ви прабаба е възникнала болестотворна мутация, по някаква причина тя може да не бъде елиминирана от естествения подбор. А да оцелее и да продължи да се предава напред в поколенията, създавайки риск тези, които я унаследяват, да се разболеят при определени условия.
„При определени условия“ е ключова фраза. Както казахме, ДНК в извънгенните пространства се влияе от външни фактори. Т.е. поне на теория би могла да бъде обект на съзнателно въздействие – чрез начина на живот, храненето, медикаменти и пр., така че болестотворният ефект да не се прояви. В това е и смисълът на профилактиката.
Знаейки към коя хаплогрупа спадаме, можем да предвидим за кои заболявания сме рискови. Ако сме в група, сред чиито представители най-често се среща алкохолизмът, можем да спрем да пием, за да не дърпаме дявола за опашката. Ако спадаме към хаплогрупата, от която най-често са заболелите от рак на белите дробове, можем поне да не пушим, та да не улесняваме допълнително рака.
Учените обаче тепърва трябва да установят със сигурност доколко връзката „принадлежност към хаплогрупа-риск от заболяване“ е напълно достоверна.
Хаплогрупите не са свързани с етнос, социална прослойка или професия. Те са според вариантите в ДНК, „моделирани“ от хилядолетното въздействие на средата. Възникнали са в много дълбоката древност, измервана с хиляди години назад. Обособили са се в рамките на нашия биологичен вид хомо сапиенс сапиенс по време на разселването му из планетата в последните 60-ина хиляди години.
Част от хората са останали в прародината Африка, но големи групи са се придвижили в различни посоки, попадайки в различни природни условия. Затова сред африканците, азиатците, австралийците, американците и европейците има различни и характерни само за тях мутации. По тази причина на отделните континенти най-разпространени са различни хаплогрупи.
На Стария континент такава е майчината хаплогрупа Н. Тя възниква в Близкия изток преди около 20 000 г. Хората са я донесли в Европа при миграцията си в разгара на последната ледникова епоха. Тук са се обособили поне 13 нейни разклонения (подгрупи). Днес към хаплогрупа Н спадат 40% от европейците.
Генетиците приемат, че в едно столетие има 5 поколения. Следователно в 20 хилядолетия, колкото е възрастта на хаплогрупа Н, са 1000 поколения. Тази хаплогрупа се смята за рискова за алцхаймер. Рискът да се разболеете може да ви е наследство от някоя прародителка, която ви се пада 1000 пъти прабаба.
40% от българите с риск от алцхаймер
Митохондриалната група Н (хаш), подгрупа 1с, към която принадлежността е по майчина линия, се свързва с болестта на Алцхаймер, защото страдащите от това заболяване най-често принадлежат към нея. (Тук става дума само за формата на алцхаймер, развивана в старческа възраст.)
И поразените от паркинсон най-често са от Н
Над 40% от българите принадлежат по майчина линия към някое от подразделенията на тази хаплогрупа. Тоест най-малко 2,8 млн. българи може да са в риск на старини да се разболеят от алцхаймер или паркинсон.
Доказано е, че сред болните от паркинсон принадлежащите към митохондриални хаплогрупи J и K са изключение. У нас към тях спадат към 12% от населението. По-рядко е заболяването и в митохондриалните хаплогрупи Т и U. Българите от тях са общо към 10%.
От друга страна обаче, хората от митохондриална хаплогрупа Н имат два пъти по-голям шанс да оцелеят при сепсис в сравнение с останалите. А тези от подгрупа 1 (Н1) са по-малко рискови за мозъчен удар.
Сред мъжете, които по майчина линия принадлежат към Н, са най-малобройни страдащите от намалена подвижност на сперматозоидите. Точно обратното е положението при мъжете, които по майчина линия са от хаплогрупа Т – сред тях най-често се срещат такива с бавноподвижни сперматозоиди. Сред тях има и най-много жертви на коронарната болест на сърцето.
Освен това хората от митохондриална хаплогрупа Т, както и представителите на J2, най-често развиват наследяваната по майчина линия специфична очна невропатия.
J са и по-предразположени към диабет от втори тип. Но пък като че ли диабетът „избягва“ група Т.
Хаплогрупа К, изглежда, е най-застрашена от рак на гърдата. Най-малко засегнати от него има в група Н. Тази група е най-пощадената и от рак на външните гениталии. Този вид рак е най-разпространен сред жените от групите U и К. При хората от тези групи има и повишен риск от мозъчен удар.
Група U се свързва с два пъти по-висок риск от рак на простатата и рак на бъбреците. Тази майчина линия е втора по честота сред българското население.
Към нея принадлежат и около 10% от белите американци, което означава, че с повишен риск от такива заболявания са над 20 милиона души в САЩ. Американците хвърлят големи усилия в профилактиката на рака на простатата – масов убиец сред мъжете. Неотдавна даже се чуха гласове, че трябва мъжкото население да се подложи поголовно на изследване за стойността на туморния маркер PSA – един от индикаторите за рак на простатата.
В същото време изследвания сред централноевропейското население не открояват някоя от митохондриалните хаплогрупи като по-рискова за рак на простатата в сравнение с останалите. Това кара учените да смятат, че предразположението към това заболяване не се предава по майчина линия.
СТОЛЕТНИЦИ
Изглежда, съществува връзка между принадлежността към определена митохондриална хаплогрупа (по майчина линия) и продължителността на живота.
Изследвания показват, че най-много столетници има от майчините хаплогрупи J и T.
Група J е трета по честота сред българите, но е под 10%. Група Т у нас е рядка.
В условия на ограничени ресурси и влошено хранене хората от хаплогрупа Н (над 40% у нас) живеят по-дълго в сравнение с тези от U.
СПИН зависи и от хаплогрупата
През 2008 г. бе публикувано изследване на американски учени, проведено сред 1388 заразени с ХИВ вирус. Резултатите показват, че има връзка между бързината, с която се развива СПИН и се стига до летален изход, от една страна, и принадлежността на заразения към определена митохондриала хаплогрупа, от друга. Изследователите заключават, че „в митохондриалната група се съдържа прогноза за това как ще се развива заболяването“.
При тези от заразените, които принадлежат към митохондриалните хаплогрупи J и U5a, СПИН се развива по-агресивно и по-бързо се стига до летален изход. Общо към 15% от българите са в J и U5. При пациентите от хаплогрупи K, H3, I, W и X СПИН се развива много по-бавно.
Най-заплашените да психясат са от Хаш
Учените са установили, че киселинността на мозъка (pH) е различна при различните митохондриални хаплогрупи.
Киселинността има връзка с проводимостта на сигнала между невроните. По-високата pH осигурява по-добра проводимост.
От това са облагодетелствани хората от митохондриалните хаплогрупи U, K, J и T.
С това се свързва фактът, че тези групи са по-малко засегнати от паркинсон, алцхаймер и някои психични заболявания. Тези страдания са най-разпространени сред хаплогрупа Н (хаш), при която е установена по-ниска pH. Предполага се, че една от причините за шизофренията, депресивното разстройство и биполярното психично разстройство е точно нарушената проводимост.
Тези заболявания се смятат за тясно свързани с мутация, която се открива най-вече у представителите на много древната митохондриална хаплогрупа pre-HV. А от нея след допълнителна мутация се е „отцепила“ Н. Не е изключено точно заради „родството“ на двете хаплогрупи тези болести да са по-чести сред представителите на Н.
Според някои изследователи по-интелигентните хора имат по-алкални мозъци – т.е. колкото по-висок рН, толкова по-високо IQ. Ако това е вярно, хората от хаплогрупа Н, чийто мозък е с най-нисък рН, би трябвало да са по-глупави по природа.
Това, разбира се, не е така, защото категорично е установено, че интелигентността може да бъде развивана. А и все повече изследователи не приемат, че тя е вродена. Няма консенсус и по въпроса какво всъщност назоваваме с понятието интелигентност.
Мъжете Ай са с уязвими сърца
Европейското общество по кардиология огласи изследване на британски учени за връзката между бащината (У-ДНК) хаплогрупа I (ай) и коронарната болест на сърцето. За нея е известно, че поразява по-често мъжете.
Екип от университета в Лейчестър проучва дали рискът от това заболяване има връзка с принадлежността към някоя от хаплогрупите по бащина линия. Изследвани са 3000 британски мъже.
Установява се, че при тези, които спадат към хаплогрупа I, има 55% по-висок риск от коронарна болест на сърцето. При това независимо от факта дали са пушачи, водят заседнал живот или имат наднормено тегло, висок холестерол или високо кръвно.
Бащината хаплогрупа I е разпространена в Северна, Централна и Източна Европа. Една от подгрупите й се обособила в резултат на допълнителна мутация тук, на Балканите, в разгара на последния ледников период.
Над 1/4 от българите са от група I. Изследвания показват, че българските мъже са сред най-поразените европейци от коронарна болест на сърцето.
Проф. Иво Кременски: Изследвайте си произхода, за да си научите и болестите
– Проф. Кременски, набират ли популярност ДНК изследванията за болести?
– Американско проучване целеше да установи дали хората няма да се стресират от такова изследване. То е за 400 болести – 40 ракови, най-честите полигенни увреждания, свързани с диабет, хипертония, епилепсия, маниакално-депресивни психози, метаболитен синдром (наднормено тегло).
Проучването сред американците установява, че след ДНК изследването само 10% са поискали допълнителна консултация, а само 26% са уведомили личния си лекар, че имат предразположение към заболявания.
Нито един не е променил начина си на живот с цел профилактика, независимо от препоръките да го направи. А профилактиката е важна, защото за тези болести влияят и други фактори, а не само това, което им е записано в ДНК. Значи хората не са се притеснили сериозно от прогнозите за риск от болести.
Целта на проучването в САЩ всъщност е била да се разбере дали няма да настъпи голям и масов стрес, ако светът масово се втурне да прави такива ДНК изследвания. Технологиите вече позволяват то да е достъпно – срещу 200-400 долара се прави почти пълно геномно сканиране. Но пък медицината още не може с генни манипулации или други инструменти да коригира дефектите. А и не сме наясно до какви верижни реакции води промяната дори само в един ген.
– Тогава каква помощ може да предложи науката при наследствените болести?
– Все повече се развива епигенетиката. Тя се занимава с пространства в ДНК, които са извън гените. Доскоро се смяташе, че тези пространства нямат отношение към гените, но се оказва обратното – те влияят на функциите им. Извънгенните пространства са под силно въздействие на околната среда и могат да се променят заради нейното въздействие така, че да повлияят и на работата на гените. Примерно, без да има предразположение, се развива астма – от отровните газове на автомобилите. Затова в САЩ големият дебат е как да се подобрят околната среда и начинът на живот. Те зависят от нас, докато в гените още не можем да бъркаме.
– Немалко българи вече плащат във валута, за да си проследят с ДНК изследване произхода много назад във времето. Не е ли по-добре вместо за това да си дават парите за изследване за болести?
– За да може да се предскажат рисковете за здравето ни, е добре да сме наясно с родословието си заради закономерността в предаването по наследство на някои болести. При изследванията на ДНК за установявяне на далечен произход по майчина и бащина линия се работи и със сектори от ДНК, които са в извънгенните пространства. Те не са свързани директно с предразположението към заболявания, но влияят. Така че произходът има връзка.
При някои човешки групи дадени болести са с по-висока честота. Като се изследва произходът и се установи към коя група принадлежи човекът, може да се предскажат и някои рискове за здравето.
Например една от най-тежките болести е муковисцидозата – у нас има към 350 деца с нея. Лечението е много скъпо. При тази болест има една мутация, която се среща при 100% от баските, но и при 100% от българските цигани. А двете групи нямат нищо общо. Мутацията, която я има и при едните, и при другите, дава оцеляващо предимство при стомашно-чревните заболявания на тези, които я носят. Има ли го това изменение, по-леко се прекарват такива заболявания. А в миналото те са били основната причина за детската смъртност. Това изменение се запазва като полезно за оцеляването. Но когато се срещнат двама родители с него, се ражда тежко болно дете. И понеже и циганите, и баските се женят помежду си, при тях заболяването е по-често – при 1 на 2000 случая, а не както е средно по света при 1 на 3000.
В цялото Средиземноморие и в нашия район често срещано наследствено заболяване е средиземноморската анемия. Има я и в Индия.
И на двете места е разпространена тежката тропическа малария. Хората от тези райони са придобили „дефект“ в червената кръвна клетка, който пречи на маларийния плазмодий да се развива и това им е давало предимство при оцеляването. Но ако и двамата родители носят тази мутация, поколението им развива тежка анемия.
– Значи чрез изследването на произхода можем да се погрижим и за здравето си?
– Да. Когато се говори за геномен проект, при който да се установят произходът и миграцията на различните групи от популацията, винаги трябва да се подчертава, че той дава и прогноза за рисковете за здравето на човека, а и за неговото поколение. Сегашните геномни проекти правят и двете неща. Затова и ние трябва да имаме национален геномен проект.
Проф. Кременски е директор на Националната генетична лаборатория към МБАЛ „Майчин дом“ в София.
Изследванията за разпространението на майчините и бащините хаплогрупи у нас са направени от екипа на лабораторията.
http://www.24chasa.bg/
- Владимир Путин премина линията на фронта
Ето как вестник „Коммерсантъ”, известен с персонализираното си отразяване на политическите събития, видя поредната крачка на Владимир Путин към спечелването на изборите в Русия.
Във Волгоград Владимир Путин първо посети мемориала на Сталинградската битка на Мамаев курган. Долу, откъдето майката-Родина изглежда като дъщеричка, наистина деца чакаха Путин, деца, които изглеждаха не просто събрани за този случай, а и специално родени за него.
– Ще ни отрежат – вълнуваше се едно момче – Всички ще ни отрежат!
Неволно погледнах с опасение меча в ръцете на майката-Родина.
– Защо мислиш така? – малко тревожно го попита възрастен мъж, по всяка вероятност преподавател.
– Ще ни отрежат от новините по Първи канал! – продължаваше да страда момчето.
Тук, в краката на майката-Родина, беше неспокойно – автоматни откоси и взривове на гранати, носещи се от различни страни и грамотно записани преди много години на магнетофонна лента. Даже и песента „Вставай, страна огромная!” изглеждаше актуална като никога.
Владимир Путин заедно с децата положи цветя пред Вечния огън, поговори си с ветераните, обеща на един от тях да поправи два закона – носителите на някои войнски звания не получават заслужена пенсия.
Партийната конференция на „Единна Русия” продължи около четири часа. Докато Владимир Путин посещаваше Мамаев курган, в залата, където трябваше да се състои конференцията, се водеше отчаяна борба за съществуване близо до трибуната и сцената с президиума. Кметовете на малки градове, заместник-губернатори бяха изпратили подчинените си, за да им запазят места с телата си или поне с чантите си.
Но местата бяха разпределени предварително. Седналите на тях биваха вдигани, чантите внимателно биваха поставяни на пътеките. За някои това се превърна в лична трагедия. Една девойка ридаеше:
– Ще ме уволнят! Аз съм вече уволнена!
Оказа се, че е искала да седне на мястото на пълномощния представител на президента в Южния федерален окръг Владимир Устинов. Обаче, когато се премести на друго място, пак не й провървя – то бе определено за друга активистка на „Единна Русия”, олимпийската шампионка по овчарски скок Елена Исинбаева – и девойката вече нямаше никакви шансове.
Докладът на Владимир Путин продължи не по-малко от час. Почти през цялото време това беше отчетен доклад. Присъстващите чуха и за постиженията в областта на енергийните комплекси, и в областта на социалните проекти, и за проблемите, за които премиерът беше говорил не един и два пъти пред други аудитории.
Наистина, по средата на доклада Путин неочаквано предложи да се създаде Агенция за стратегически инициативи по придвижване на нови проекти. Агенцията да бъде създадена на обществени начала към председателя на правителството (т.е. към него, Владимир Путин) и да започне да се занимава с такива направления, като „новия бизнес”, „младите професионалисти” и „проекти за бъдещето”. В идеята също нямаше нищо принципно ново, но и премиерът явно нямаше такива претенции.
– Дайте да опитаме да направим тези неща на ново място – заключи той.
Трябва да кажа, че инициативата не предизвика бурно одобрение в залата. Доста по-голям ентусиазъм предизвика съобщението на премиера, че е абсолютно сигурно – Волгоград няма да бъде зачеркнат от списъка на градовете-домакини на Световното първенство по футбол през 2018 година.
– Как няма да оставим Волгоград! Не можем да победим без Сталинград! – възкликна лидерът на партията.
Путин се порадва и на ръста на раждаемостта и предложи на събранието да благодари с аплодисменти на виновниците за тази радост, които са в залата. Шефът на Руските държавни железници Владимир Якунин заръкопляска така, както го правят само родителите на детски празник.
В края на речта си Владимир Путин произнесе главното. То беше по-важно от всичко, което досега той бе говорил на всяка подобна конференция (а преди парламентарните избори такива ще има във всички федерални окръзи и почти навсякъде те вече преминаха). Явно му е дошло времето, при това именно в Сталинград, градът на най-високата бойна слава.
Лидерът на „Единна Русия” предложи да се създаде „това, което в практиката се нарича широк народен фронт”.
Залата се изправи на крака, като че всички тръгваха на фронта.
Под нестихващите аплодисменти премиерът обясни, че „в навечерието на важни политически събития такова нещо практикуват помежду си и десните, и левите… и националистите…”
В случая с Владимир Путин става дума за това, че тези, които споделят неговите идеи и мислите на „Единната Русия”, се обединяват на равна нога (лидерът на партията няколко пъти подчерта това) и отиват на избори (в широка мрежа, която не пропуска и най-дребната рибка).
Путин поясни, че в народния фронт могат да се обединят и профсъюзите, и женските, и младежките организации, и организациите на ветераните. И въобще всички, които мислят така, както лидерът на партията (а сега, очевидно, така ще мислят твърде много хора, включително и такива, които по-рано въобще не са мислили – просто са си живели и са си свиркали).
– Аз бих нарекъл това – още веднъж произнесе Владимир Путин и за да бъде точен, погледна в листа си (в крайна сметка трите думи, които сега ще произнесе, постоянно ще обозначават това, което предлага – както наречеш движението, така то ще се популяризира – б. а.) – Общоруски народен фронт. Струва ми се, че в навечерието на 9 май, особено във Волгоград, такава риторика е уместна.
Премиерът даде да се разбере какво ще получат тези, които тръгнат с него на избори и ги спечелят: организации, които не са имали никакъв шанс да попаднат в Държавната Дума, неочаквано ще получат мандати за членовете си. Има ли нещо по-сладко?
Поне на пръв поглед идеята няма недостатъци. „Единна Русия” по такъв начин привлича за изборите огромно количество организации, които са изглеждали аморфни не само на избирателите, но и на себе си. А сега ще гласуват за Владимир Путин и за „Единна Русия”, като при това са сигурни, че гласуват за себе си, а освен това са активно задействани в политическия процес и в националното обществено движение. Освен това, като бонус за своята дейност, наистина ще получат мандати, при това, както пак повтори Владимир Путин, на равна нога с другите организации.
Останалите партии явно следващата седмица ще скубят коси – може и косите на „Единна Русия” – просто защото на тях самите не им е хрумнала тази елементарна идея, която, освен всичко друго, активно е бивала използвана от разни движения в разни времена, както безжалостно подчерта в началото премиерът.
И руските комунисти, а и десните се опитваха да използват нещо подобно, но ограничаваха числото на участниците в своите коалиции с жестоко отсяване по признака идейно единомислие. А благодарение на това, че идеологическата база на „Единна Русия” е размита до крайност, към фронт като нейния с чиста съвест и леко сърце, даже танцувайки, може да се каже, ще се присъедини всяка обществена организация.
Първо сърцето на главата на независимите профсъюза Михаил Шмаков не издържа. Той викна, че напълно споделя идеята за създаването на Народния фронт, „защото това ще позволи на по-големи маси, отколкото членовете на „Единна Русия”, да участват в обществения живот”. След което си седна с облекчение.
Франц Клинцевич, делегат на конференцията, скочи след господин Шматков и каза, че ветераните от Афганистан и другите воини още преди тази конференция, на своя конгрес, молили да се помисли как да се предложи нещо такова.
– Вие мислихте – засмя се господин Путин – а ние предложихме.
– Селяните може ли да поддържат фронта? – разнесе се вик от залата.
– А жените?
– Може – кимна лидерът на партията. Така, значи, ще се получи плацдарм на руското обществено мнение. И така ще си осигурим поддръжка на нашата политика.
И сърцето на певицата Надежда Бабкина не издържа.
– Думите „Единна Русия” ме възбуждат, призна тя.
– Може нищо повече да не казвате, опита се да я успокои Владимир Путин, но това се оказа невъзможно.
Надежда Бабкина наистина не започна да говори, тя пя, като мимоходом осигури огромен бюджет за своя фестивал на народните изкуства, който ще премине под флага на „Единна Русия”.
А аз си мислех, че и песента „Вставай, страна огромная” прозвуча съвсем неслучайно на Мамаев курган вчера.
Сега остана една дреболия – страната наистина да стане.Андрей Колесников
- Касим Дал: Ще предложим алтернатива на ДПС на изборите
Стотици поддръжници на доскорошния „втори човек“ в ДПС Касим Дал от областта, страната и съседна Турция се отзоваха днес на поканата му за среща-дискусия на тема: „Воля за промяна и истинските алтернативи в новата политическа реалност на страната“ в залата на театър „Димитър Димов“ в Кърджали.
Заедно с изключения от ДПС Дал бяха сподвижниците му – народният представител Корман Исмаилов, проф. Людмил Георгиев и Тома Биков.
„Няма да се колаборираме с никоя политическа сила и ще предложим алтернатива на ДПС на предстоящите местни избори. Сега навсякъде в страната организираме по места срещи с наши поддръжници и редови членове на ДПС. След края на май ще обсъдим с представители на отделните региони под каква форма да участваме във вота през есента“, каза Дал.
Той отново потвърди, че пред него не стои целта да се разцепи ДПС, а партията да се изчисти от бившите агенти и сътрудници на Държавна сигурност. И като първа стъпка призова на предстоящия на 19 май в Джебел митинг хората да не допуснат до официалната трибуна част от идеолозите на т. нар. възродителен процес от „кликата“ около лидера Ахмед Доган.
За такива там няма място, време е да се засрамят, заяви Дал. На следващо ниво общинските кметове на ДПС са се превърнали в партийни секретари и това е единственото нещо, което ме плаши, отбеляза той.
Според него в този си вид ДПС се е създало като нещо по-страшно от бившата БКП и това трябва да се промени. Със срещи като тази в Кърджали е поставено началото на края, а влиянието на ДС върху сегашния политически живот той смята че ще приключи на следващите парламентарни избори.
На въпрос дали се чувства като троянски кон на ГЕРБ, Касим Дал заяви, че не е имал никакви срещи и уговорки с представители на управляващата политическа сила, както и с други партии, и това дразни хора от кликата на Доган.
От 1993 г. съм приятел с Вежди Рашидов, но той не е член на ГЕРБ и аз държа на неговото приятелство, посочи Дал.
Източник: http://dnesplus.bg/News.aspx?n=530282
- Начинаещи в английския, напреднали в авантата
Автор: Сергей Трайков
Когато видяха, че Бойко Борисов учи английски в колата си, депутати от всички парламентарно представени партии решиха да последват неговия пример и се записаха на езиков курс.
От понеделник, 21 март, Народното събрание се превърна в училище. В Парламента (!) започна преподаването на уроци за начинаещи и за напреднали народни представители, които по няколко часа на ден изучават английския.
Още веднъж напомняме, че става дума за уроци на депутатите, на онези високо образовани хора, които държат върховната власт в България и които творят законите в държавата, а не за техническия персонал от квестори и секретарки.
Впрочем за назначаването на обикновена секретарка със заплата от 500 лева сега всяка фирма изисква компютърна грамотност и владеене на английски плюс още един западен език.
Това изискване едва ли ще покрият и една трета от сегашните ни народни представители, които обаче получават много по-големи заплати от своите секретарки. Но като става дума за заплати, да не пропуснем да споменем, че този курс по английски струва цели 93 000 лева.
Това обаче изобщо не вълнува депутатите, защото за тях курсът е… безплатен. По стара традиция народните представители решиха отново да бръкнат в джоба на данъкоплатците и те да платят напъните им за изучаване на английски език.
Лошите новини за данъкплатците обаче не свършват дотук. Техният джоб ще бъде изпразнен още веднъж, защото освен чуждоезичния курс избирателите по същото време плащат и депутатските заплати – народните представители така са се изхитрили, че карат безплатния си курс в рамките на работното време.
Така те хем безплатно изучават английски, хем през това време им тече и заплатата, за която би трябвало да са в пленарната зала – за да да умуват как да съкращават разходите на данъкоплатците и как да излезем от кризата. Вместо това депутатите са отворили лакомо уста и прилапват близо 200 000 лева народна пара с обяснението „ние учим английски“.
Като говорим за депутатските уста, ако не споменем депутата от ДПС Гюнай Сефер, той със сигурност ще ни се обиди. Защото и капацитетът на неговата уста си го бива!
Факт, установен от източник, на който може да се вярва.
Само преди седмица Софийският градски съд прие счетоводна експертиза, направена на фирмата на Гюнай Сефер, доказваща, че той е злоупотребил с 337 945 лева. Депутатът от ДПС е обещал неговата фирма да построи седемкилометрово шосе от село Окорош до главния път Шумен-Силистра. И прибрал парите. Шосе обаче изобщо така и няма.
Бива си я наистина депутатската уста на Гюнай Сефер – да лапне без усилие цял път от 7 километра! Като нищо съдът ще му друсне една условна присъда! Впрочем нищо няма да му друсне, защото се сетихме, че той е народен представител, има депутатски имунитет и не може да бъде съден.
Може само да лапа.
Източник: Стършел
- Прокуратурата при Филчев станала „терористична организация“
Автор:Wikileaks и Биволъ
Апокалиптична картина на състоянието на прокуратурата е описал пред американския посланик Байърли главният прокурор Борис Велчев малко след избирането му на поста, това става ясно от дипломатически доклад на Байърли изпратен на 7 февруари 2006 г и изтекъл през Wikileaks.
Новият тогава Главен прокурор сам е определил институцията, която ръководи, като „дълбоко нефукционална“. Той изразява решителна готовност да промени порочната система, която приема думите му като „чиста монета“ и изразява решителност да окаже съдействие с технически средства в нелеката задача, „според високите очаквания“ на Българското общество и Европейските наблюдатели.
При този първи контакт Борис Велчев е бил напълно откровен, като е признал съвсем чистосърдечно, че „ситуацията е дори по-лоша отколкото той е очаквал“. Прокуратурата на Филчев буквално е окачествена от Велчев като „вид терористична организация“, използвана за разчистване на политически и бизнес сметки, но напълно неспособна да се бори с организираната престъпност.
Празни досиета и враждебни заместници, които дори не искали да си говорят с него заварил Велчев в прокуратурата. Като свой приоритет той определил прочистването на институцията от корумпираните прокурори – „един вид война“. Заради тоталната изолация и липса на информация, в която е бил поставен прокурорът не е могъл да представи подробен първоначален 100 дневен план за развитие. Той е очертал 3 групи на „опозиция“ спрямо всякакви евентуални промени, които биха могли да се предприемат. На първо място това са самите престъпници, след това са заинтересованите политици и на трето място са самите прокурори.
Поставянето на тези 3 групи в един отбор и директното признание за съществуването на корупция в институцията, призована да следи за спазването на законите в страната, е достатъчно красноречив индикатор за американците да си направят изводите. Още повече, когато всичко това е изговорено директно от човека, който оглавява най-сериозното звено, свързващо правоохранителната с правораздавателната система, каквото е Върховна Прокуратура. Велчев е казал, че има нужда от 3-4 месечен период за „изчистване на къщата“, след което ще почне същинската работа, основно по борбата срещу организираната престъпност.
Интересна подробност от разговора е, че Главният прокурор е информирал за намеренията Филчев да бъде изваден от страната като посланик, или в Беларус, или в Казахстан. Самият Филчев смятал беларуския президент Лукашенко за свой много близък познат, правил е многократни визити при него и безсрамно е лобирал за да бъде назначен в тази държава, споделя Велчев.
„Войната на Велчев“ обаче има и външно измерение, тя трябва да доведе до ефективни осъдителни присъди на криминални босове, което е едно от главните изисквания на ЕС, наблюдаващ съдебната система преди присъединяването. Той отчита досегашния неуспех за борбата с мафията, като директно нарича екипите, които са водили разработките „некомпетентни, страхливи, или корумпирани“.
Изправен пред скандалния провал на българските прокурори и правоохранителните органи да съберат надеждни доказателства срещу шефовете на ОПГ, главният прокурор обявил, според Байърли, за не по-малко скандалното си намерение да търси „договор със съдилищата“. „Въпреки уважението си към върховенството на закона“ Велчев твърдял, че заради слабостта на доказателствата е оправдано в някои случаи процедурата да се манипулира.
Посланик Байърли разяснява, че това означава да се апелира към съдиите да осъдят криминалните босове на базата на недостатъчни доказателства. Едно от опасенията на Борис Велчев е, че дори информация за ОПГ подавана от американските институции на българските им партньори, вероятно е „филтрирана“, преди да стигне до неговото бюро.
Главният прокурор споделил също, че има подкрепа за разгръщане на тази стратегия от вътрешния министър Румен Петков*, по-специално за наказателното преследване срещу братята Маргени, арестувани и обвинени в подготовка на убийства.
Според върховния шеф на институцията, която упражнява общ надзор по законност, този подход е оправдан спрямо 20-30 най-високопоставени криминални лица, в чиито случаи придържането към „стриктните правни принципи би било контрапродуктивно“ – цитира Байърли.
От друга грама, предшестваща посещението на Борис Велчев във Вашингтон научаваме, че зад видимо добрите отношения на Велчев и Румен Петков, в частни разговори с посланик Байърли те са се обвинявали един друг за неуспехите в борбата с организираната престъпност и свързаната с нея политическа корупция. Велчев дори намекнал за връзките на Петков с фигури на организираната престъпност, оплакал се от корупция в МВР и от нежеланието на вътрешното министерство да споделя информация…
Извън скритите конфликти с Велчев, министър Румен Петков също прилагаше стратегията за „договаряне“, но не със съда, а директно с „оперативно интересните лица“. Според една от версиите, на прословутата среща с братя Галеви на басейна Спартак било обсъждано временно примирие в престъпния свят, за да не се попречи на процеса на присъединяване на страната към ЕС. По същество тези действия на министъра, заради които той изгуби поста си, представляват отказ от „стриктните правни принципи“, които задължават органите да събират читави доказателства за престъпна дейност и да ги предават на прокуратурата.
Велчев – едно от добрите момчета
Борис Велчев определено се харесва на американците в началото на мандата си. Освен във вече цитираната грама за посещението на Велчев в САЩ през юли 2006, това личи и от доклад изпратен през 2007 г., в който Байърли го хвали и отчита успехите на главния прокурор в неговата вътрешна „война“ : 12 уволнени и 10 разследвани прокурори от гвардията на Филчев.
На външния фронт тези успехи обаче са по-скромни. Само едно дело срещу политик е стигнало до съдебна фаза (за педофилия срещу Кузов). „Досиетата са празни“ – отново се е жалвал Велчев на посланик Байърли, който отново отбелязва, че без съмнение ги е изпразнил Филчев.
Впрочем, жалбите на Велчев от „корумпирания“ Филчев и многобройните намеци за престъпна дейност на бившия главен прокурор и „главен терорист“ Никола Филчев така и не се материализират като прокурорска преписка.
Година по-късно идва ред на посланик Макълдауни да поеме бюрото за оплаквания в посолството. Според грама, датирана от 18 септември 2008 г., Велчев е разговарял с посланика на 12 септември и е изказал разочарование от Министерството на вътрешните работи, вече ръководено от Михаил Миков. Главният прокурор определя вътрешното ведомство като „развалено, корумпирано, неспособно на прогрес“ и казва на Макълдауни как с горчивина е научил, че МВР не може да го снабди с никакви данни за криминалната дейност на 14 най-известни престъпни фигури. Това го кара да се обърне към ДАНС и в перспектива да търси доказателства от… FBI и европейските партньори, на базата на които да стигне до обвинения срещу престъпните босове.
Нанси Макълдауни обаче не изглежда толкова ентусиазиран поддръжник на смелия на думи главен прокурор. Тя отбелязва, че „той изглежда честен човек, поставен в много трудни обстоятелства“, но също така споделя, че в много европейски посолства вече са вдигнали ръце от Велчев и се оплакват, че той говори правилно, но е неспособен да въплати думите в дела.
Същото впечатление има и шефа на разследващото и оперативно бюро на ОЛАФ Тиери Кретен. В разговор с посланика той изразява съмнения в капацитета на Борис Велчев да свърши работа в разследванията по измамите с еврофондове и критикува съдебната система, която е направена така, че прокурорите могат да скрият отговорността на обвиняемите като раздробят делата на по-малки и да скрият между тях неизбежните доказателствени връзки. Този формалистичен подход е използван „единствено от тези, които искат да избегнат отговорност“ – обобщава Кретен.
Като основна мишена на ОЛАФ е посочен бизнесменът Васил Божков – Черепа, „изключително влиятелен бизнесмен, с известни връзки с организираната престъпност и с много високопоставени политици“. Кретен смята, че „ако България свали Божков, това ще бъде прогрес“.
За да бъде „свален Божков“ обаче е нужно най-малкото разследване и обвинение, внесено от прокуратурата. До момента срещу близкия до президента Първанов и до политици от НДСВ олигарх не е известно да е образувано дори следствено дело.
Шефът на ОЛАФ критикува Велчев и за назначението на „изключително слабо сътрудничещ“ прокурор за връзка с ОЛАФ. Прокурор Стефка Кръстанова била толкова некооперативна, че подчинените на Кретен я наричали „Змията“.
Главният прокурур явно е усетил, че доверието на европейците в него се руши, защото редовно се притеснявал как го възприемат в Брюксел, според грамата озаглавена „Как да ги накараме да се реформират, като не искат?“ публикувана по-рано в „Гардиън“.
На въпроса дали прокарвано от него назначение няма да бъде отразено негативно в доклада на Европейската комисия, той получава елегантния отговор, че ако той самият има съмнения, това е „добър знак“, че те вероятно ще се потвърдят и от европейците.
Коментар на Биволъ
Прокуратурата при Велчев: от „терористична организация“ към „терариум“?
Макар че Велчев се е справил с „терористичната организация“ на Филчев на централно ниво, както отбелязват дипломатическите доклади, за широката публика прокуратурата си остава „змийско кълбо“ от зависимости и взаимни протекции, което се потвърждава и от многобройните скандали с прокурори през последните години.
Уви, прокурорските „змии“ не хапят достатъчно остро престъпността и това става ясно от големия брой знакови дела, които се провалят не толкова поради липса на доказателства, а най-вече поради нескопосно обвинение.
Всъщност, резултатът не би могъл да бъде различен, ако първоначалната нагласа на главния прокурор не е била за радикални реформи, които да направят системата по-ефикасна и независима от политически и икономически натиск, а както твърди посланик Байърли в грамата: за бързи резултати чрез договорки със съда и опортюнистично нарушаване на принципите на правото.
Днес е очевиден пълният провал на стратегията на Велчев. Знаковото дело срещу Маргените завърши с оправдателна присъда на две инстанции. Оправдани бяха на първа инстанция и братя Галеви. От всичките 20-30 криминални босове, педантично „хербаризирани“ от посланик Пардю в прословутата грамата за организираната престъпност от 2005 г., към днешна дата е осъден за пране на пари единствено Петър Петров – „Амигоса“.
Осъдителните присъди за престъпни босове при липса на безспорни доказателства не се случиха, което е добре за правовата държава по принцип. Но българското общество стана свидетел на скандални оправдателни присъди срещу високопоставени политици и техни протежета при наличието на достатъчно доказателства за вина. Поради това дори сегашният американски посланик Джеймс Уорлик определи българското правосъдие като двулико: за обикновените хора е едно, а за „недосегаемите“ друго.
„Терористичната организация“ е жива по места
Успехът на битката на Велчев срещу кадрите на Филчев на централно ниво, отчетен от посланиците, е много по-спорен в регионалните прокуратури, които изглеждат като непревзимаеми бастиони за закрила на властимащите и престъпниците от буквата на закона.
В това нееднократно се увериха и журналистите от Биволъ, чиито документирани сигнали за престъпления на местната власт в Черноморските общини систематично потъват в „кръглата папка“ на Бургаската прокуратура, въпреки протестите до ВКП, Боркор и Комисията по корупцията в Народното Събрание.
Технологията на „смачкването“ работи по един и същ механизъм. След като се завърти в папките на ВКП, сигналът отива обратно в местната районна или окръжна прокуратура, където се прекратява (виж приложените документи).
В случаите, които придобиват по-голяма публичност, като например опита на прокурорката Първолета Никова да спаси от мярка за неотклонение своя „другар в живота“, арестуван в дома и за тежки престъпления, се задейства „имунната система“ на съдебната власт в лицето на ВСС, който потулва скандала.
Друг знаков пример е прокуратурата във Варна, която брани самоотвержено от гражданските организации сделката за Морската градина, зад която стоят интересите на най-могъщия и опасен престъпен конгломерат, според посланик Пардю – групировката ТИМ.
В момента сме свидетели на тотален провал на заявените намерения за реформа в съдебната ни система. Това остава най-големият порок на българската държава, официално споменаван от чуждите наблюдатели. Структурата и кадровата политика на съдебната власт останаха непроменени през годините до днес и всички заявки и обещания за каквато и да е ревизия са кухи. Въпреки огромните скандали за корупция и дори криминалитет сред висши представители на съдебната власт, ВСС остава непроменен, демонстриращ очевидно нежелание за смяна на Status Quo, създадено и утвърждавано през последните 20 г.
Пред Биволъ главният прокурор Борис Велчев заяви следното: „Никога не бих си позволил да обсъждам публично разговори, водени на четири очи, още по-малко да коментирам преразказ на такива разговори, провели се преди повече от пет години. Със сигурност мога да кажа, че посоченият от Вас пасаж в телеграмата от 2006 година е израз на някакво неразбиране или недоразумение. Нямам спомен от конкретния разговор, но намирам идеята за някакво договаряне със съда за абсурдна. Тя напълно противоречи не само на практиката на прокуратурата, но и на начина ми на мислене. Убеден съм, че няма нито един съдия, който да потвърди, че от наша страна е била търсена някаква „договорка“ по дела.“
Мандатът на Борис Велчев вече е към края си, но българската прокуратура остава неефикасна, закостеняла, йерархична структура от съветски тип. Статистиката е красноречива: докато в България 1 600 прокурора представят годишно на съда около 52 хиляди дела, в Холандия при 16 милиона население и 750 прокурора, предадените на съда дела са 400 хиляди. Но вина за това състояние на нещата не може да се търси само в Главния прокурор, изправен срещу тройната опозиция на престъпници, политици и прокурори, а най-вече в законодателната власт, която упорито отказва да реформира съдебната система. Биволъ ще продължава да следи приоритетно в своите разследвания и публикации темата за съдебната система.
Източник: http://www.bivol.bg/
- Още 84 български милионери само за година
84 нови милионери са се появили в България само за една година.
Това означава, че на всеки четири дни е изниквал по един нов богаташ със седемцифрен депозит в банка, пише „Телеграф“.
Според статистиката на централната банка БНБ към края на март броят на милионерите в страната възлиза вече на 479 души.
Богаташите имат средно по 2,5 милиона лв. в банките. Общото им имане на депозит в трезорите е 1.21 млрд. лв.
В същото време средният българин има по 110 лв. в банка.
Българската икономика излиза по-бавно от кризата от другите страни от Европейския съюз, пише в. „Сега“.
През първите три месеца на годината нейният ръст е едва 0.4%, докато средният за съюза е 0.8%. Това сочат данните на Националния статистически институт (НСИ) и Евростат.
Икономистите смятат, че това е сигнал, че не може да се разчита единствено на износа за възстановяването на българското стопанство.
В същото време България продължава да бъде най-бедната страна в ЕС като доходите на населението са едва около една-трета от средните за Европа.
http://kafene.net/
- Грешка анулира лотарията за ”Зелена карта”Държавният департамент на Съединените щати отмени резултатите от тазгодишната лотария за американски имиграционни визи Green card.Почти 15 милиона души са участвали в лотарията, която всяка година дава възможност на 50 000 да имигрират в САЩ, без да имат роднина, който живее в страната, или работодател, който да ги спонсорира, какъвто е обичайният начин за получаване на „Зелена карта“, предадоха Ройтерс и АП, цитирани от БТА.
Десетки хиляди кандидат имигранти са били уведомени тази година, че са спечелили възможност да дойдат да живеят законно в САЩ. По думите на цитирания служител обаче се оказало, че заради грешка в компютърната програма при тегленето на жребия, 90 на сто от победителите се оказали хора, подали заявление за участие само през първите два дни на 30-дневния срок за регистрация.
Затова ще има ново теглене, чиито резултати ще бъдат обявени на 15 юли.
За повече инфо – линк
- Жерар Вормсер: За интернет като демокрация
Жерар Вормсер е професор по философия в Екол Нормал Сюпериор в Лион. Член е на редколегията на създаденото от Жан-Пол Сартр списание „Тан модерн”. Той е един от най-известните изследователи на творчество на Сартр и неговата политическа философия. Автор е на книгите: „Сартр – насилие и етика” (2006), „Сартр – от мита към историята” (2007), „Европа – счупеното огледало” (2006) и др. Основател и директор на електронното издание „Sens Public”, което изследва промените на глобалния свят в светлината на интернет и новите технологии. Проф. Вормсер беше в София по покана на Френския институт, откривайки цикъла от лекции „Медии, интернет и демокрация”.
– XXI в. започна с една радикална промяна – криза на традиционното общество в съчетание с дигитална революция. Как бихте очертали профила на днешното общество в епохата на интернет?
– Най-основополагащото е, че дигиталната революция има ефекта на лупа – тя увеличава отделните явления. Така много по-очевиден става локалният активизъм, дейността на малките групи, които се организират, мрежите за запознанства или групите по интереси. Много по-очевидни стават и властите, големите финансови мрежи, комерсиалната логика и в крайна сметка логиката на локалните идентичности, на геолокализацията. Това аз наричам „феномен на локалното увеличение”, който по-ясно разкрива противоречията в обществото. Парадоксът е, че всичко това се случва във време на относителна деполитизация. От една страна, всеки вижда по-добре как функционира обществото, но, от друга, възможностите за действие са по-ограничени, защото трябва да се изчака известен праг на властта, за да може да се промени нещо.
– Какво е тогава глобализацията – деполитизация или свръхполитизация?
– Вгледаме ли се в днешните държави преди двадесет години, преди епохата на интернет, едва ли би могло да се твърди, че интернет е променил съотношението на силите. Не може да се твърди, че интернет е изместил центровете на властта, като Калифорния, Ню Йорк, Китай, Западна Европа… Ала ако се вгледаме по-детайлно, ще видим, че политическото действие става все по-ефикасно в рамките на всяко локално общество. Вътре в него имаме групите на активисти в интернет – журналисти, интелектуалци, хората от медиите, личностите от сферата на културата – които в даден момент могат да концентрират усилията си. Но мисля, че „естаблишментът” на всяко общество не е дестабилизиран. През последните четиридесет години се наблюдаваше предаване на властта в рамките на едно семейство, където младите поемаха властта от своите родители – в бордовете на фирмите и дори в политиката. Интернет дава усещане за мобилност в обществото. А всъщност обществото е дори много по-фиксирано, отколкото е било преди пет-шест десетилетия, когато социално-политическите промени в Европа смениха личностите, които от години заемаха местата на властта. Това е парадоксът на интернет. Имаме едно общество, което в някаква степен пребивава в политическа немощ, ала на повърхността всичко ври и кипи.
– Какви промени да очакваме вследствие на революцията на това „ново общество”? Какво например ще стане с държавите?
– Мнозина млади отхвърлят традиционните социални йерархии. Фактът, че си президент на фирма, депутат или министър, няма в техните очи чак такъв престиж. Важно е да имаш блог, да влияеш върху обществото, да имаш кауза, да си част от геосоциалната мрежа. Има една десакрализация на властта, която съпровожда новите комуникационни технологии. Дори журналистите са принудени да влизат в диалог с аудиторията си много повече, отколкото преди. Виждаме какво се случи в Близкия Изток – в Тунис, Египет. Журналистите бяха принудени да дадат думата на хората, които бяха на място – на площад Тахрир в Кайро, на авторите на революцията в Тунис и другаде, защото журналистите вече не са привилегировани.
Що се отнася да държавите, смятам, че те умеят добре да се защитават. Нали те раздават телекомуникационни лицензи на добре контролирани оператори. В ЕС лобито на телекомуникационните оператори е добре уредено, има съответните директиви на Европейската комисия. Така държавите си гарантират правата в съвременната комуникационна сфера.
– Първите революции, обаче, дойдоха не оттам, откъдето можеше да се очаква. В случая на „арабската пролет” може ли да се смята, че демократизацията дойде по интернет?
– Тук имаме свързани в едно няколко различни явления. Това, което се случва в Северна Африка, от една страна, е закъснял ефект на китайския икономически растеж, а от друга – на обединението на Европа. Когато през 1989 г. Европа се обединяваше, инвестициите от Западна Европа преди всичко се насочиха към Централна и Източна Европа, а пък американските инвестиции отидоха в Китай. По този начин Югът на Средиземноморието, който до 1990 г. беше икономически свързан със Западна Европа, прогресивно изгуби връзката си с нея. Северна Африка доста обедня в сравнение с Китай и най-вече в сравнение с Централна Европа. Ситуацията на криза най-силно се усети в Тунис. Прибавете към това блокирането на социалните и политически йерархии в тези страни, което стана факт, защото западните държави предпочетоха по-скоро да запазят съществуващите режими, вместо да предприемат отваряне на тези страни към демократизацията. И вместо да подканят Мубарак да си тръгне от Египет, те по-скоро го подкрепяха, както и Бен Али в Тунис. В резултат на което настъпи настоящият трус. Ефектът на закъснението доведе дотам, че вместо да се структурира в политически партии, политическата сцена в тези общества днес е напълно оголена. Цяло едно поколение на шестдесетгодишните политици дълго остана на власт, без да даде възможност за смяна на караула. Сега виждаме как политическата сцена бива окупирана от младото поколение, което е много по-образовано, пътувало е из САЩ и Европа, познава глобализацията и умее да си служи с интернет. Смятам, че Северна Африка през следващите години има шанс да се сдобие с много по-модерна политическа класа от тази, с която ние разполагаме в Европа. Искам само да отбележа, че най-важното през следващите години ще е мястото, което ще заеме Турция. Нейната дипломация е изключително активна и тя показва голяма гъвкавост в преговорите – с Русия, Иран, Европа или страните от бившата Османска империя. Много от най-важните решение през следващите 20 години ще се вземат в Анкара или Истанбул.
– В един все по-видим свят кое, обаче, е определящото при вземането на решения? Нямате ли понякога усещането, че политиката на Запада все повече заприличва на токшоу?
– Може би е така, но нека кажем, че Западът не е единен. Той става все по-трудно идентифицируем със Стокхолм, Париж или Рим, да не говорим за Вашингтон. Отличителен белег на Запада днес е, че публичните системи не са стабилни поради силния натиск на мощните световни икономически корпорации. И тук битката се прехвърля в интернет, а всичко се решава от икономиката. „Епъл”, „Гугъл”, „Майкрософт”, „Самсунг” и други азиатски оператори вече пренасочват сферата на своите инвестиции. Техните инвестиции и изследователски програми напускат полето на големите индустрии – дори на автомобилостроенето и самолетостроенето – ориентирайки се към медицинската диагностика, финансовите технологии, управлението на стоковите наличности, на парковете с недвижима собственост, на пътническия и морския транспорт. Морският транспорт, например, е една от сферите, където интернет играе определяща роля. От тази гледна точка правителствата изпитват все по-големи затруднения в сблъсъка с мобилните световни корпорации. Наблюдаваме нещо наистина интересно, сякаш се връщаме към времето, когато Франция се е конкурирала с Великобритания – континенталната сила срещу морската сила. От тази гледна точка правителствата на отделните европейски страни са доста безпомощни. Виждаме го в трудността при управлението на европейските финанси. Колебанията около стабилността на еврото показват, че икономическото обединение на Европа не позволява едновременното насърчаване на растежа в Германия и контрола над задлъжнялостта на Испания. Няма истинско политическо единство на Европа, което позволява на световните финансови компании да бъдат много по-силни, отколкото европейските граждани биха искали.
– Каква, обаче, е ролята на медиите в този процес? И каква ще е съдбата на традиционна медия като пресата? Ще стане ли тя жертва на онлайн-медиите и не крие ли на свой ред интернет редица опасности?
– Вярно е, че традиционната преса днес е изправена пред големи трудности. Тя вече има затруднения да привлича рекламодатели. Цялата тази вълна на потребление се пренасочва към интернет. Интернет сайтовете са тези, които привличат рекламите. Най-трудно е днес на медиите, които формират общественото мнение. Освен пресата, тук бих включил радио и телевизионните емисии. Ето защо една културна медия днес е изправена пред нови предизвикателства – да бъде в мрежа с кината, театрите, библиотеките, да има много по-разнообразна обществена дейност, за да оправдае субсидиите, които се дават за такива медии. Тя трябва да е много по-социално видима, отколкото преди се изискваше от едно издание. Което предполага истинска трансформация. Вече не е възможна тази интелектуална културна власт, която би позволила на някое престижно издание да съхрани читателите си в продължение на една или две години, ако то не е всекидневно видимо на социалната сцена. Нещо, което изцяло променя отношенията с публиката и читателите.
– Известният френски журналист Едви Пленел наскоро предупреди, че с онлайн журналистиката на „copy/paste” медиите са изправени пред нова заплаха: само да възпроизвеждат мнения, вместо да се интересуват от фактите. Проблемът не е ли много сериозен?
– Да, така е. Впрочем, Едви Пленел и неговото електронно издание ‘Mediapart” са единствените, които успяха във Франция да постигнат финансово равновесие чрез електронни абонаменти на своите читатели. От една страна, медиите наистина трябва да търсят новини и да се сдобиват с източници, с които другите издания не разполагат, да правят разследвания, които да оказват влияние върху политическия живот в дадена страна. Защото, в крайна сметка, това интересува читателя. От друга страна, журналистическите екипи в медиите все повече се редуцират. В следствие на което журналистическата професия, която е една относително широка сфера на обществени отношения, става професия, в което вътрешното напрежение се засилва, защото онлайн медията е сфера, където журналистите непрекъснато трябва да търсят новини и да ги поднасят с невероятна бързина. Рискът при подобно бързане е да се публикува непроверена или направо фалшива информация. Въпросът за вътрешния контрол над информацията днес става невероятно важен.
Що се отнася до най-младите, при тях влиянието на медиите (и най-вече на интернет) е особено силно. Много от младите студенти, които имат достъп до интернет, нямат много познания за собствените си страни – за селското стопанство, географията на страната, за процесите на стареене, бедност и т.н. Чрез интернет-медиите всеки обаче има възможността да бъде информиран за всичко – от това, което се случва на „Уолстрийт”, до случващото се в Шанхай или Фукушима. Макар, всъщност, информациите, които достигат до нас, да са винаги фрагментарни и да не ни позволяват да схванем цялостно света, в който живеем.
– В тази връзка е интересна вашата гледна точка към „Случая Уикилийкс”? Не толкова към скандала, колкото към последиците от него. Може ли „Уикилийкс” да бъде приравнен на медия?
– Много интересно е потреблението на всички тези информации от „Уикилийкс”, доколкото те ни предлагат достъп до оригинални дипломатически документи, иначе недостъпни за публиката. Което има две последствия. Първо, става ясно, че информацията, с която разполагаме всеки ден, е част от комуникационната стратегия на големите институции. Ние знаем за производствата онова, което те искат да ни кажат. И знаем за политиката онова, което политическите партии или институциите искат да ни кажат. Информациите, публикувани от „Уикилийкс”, ни показват, че съществува някаква реалност на източниците, която е по-прецизна и по-сложна, отколкото официалните информационни източници. Второто обстоятелство е, че когато една информация не бъде контролирана от институциите, те полудяват. Ето защо свободата на словото, която е основна ценност в демокрациите, изключително много безпокои отговорните лица в политиката и бизнеса, щом те спрат да контролират информацията. Бих казал, че същите безпокойства биха обзели и страна като Франция, ако информации, идентични с тези от „Уикилийкс”, хвърлят светлина върху света на политиката и бизнеса. Напълно разбирам защо властите в САЩ са толкова обезпокоени от появата на тази информация в интернет.
– Интернет наистина променя не само на света на медиите, но и на образованието и културата. Въпросът е в каква посока?
– Трудно би могло да се даде еднозначен отговор. Ако най-младите и най-активни потребители на интернет, поколението на 15 годишните, се задоволяват само с първа страница на „Уикипедия” и първите три информации от „Гугъл”, едва ли имат шанс да научат нещо наистина интересно. Необходимо е да се създаде и развие истинско критично образование към източниците на информация и то най-вече за потребителите на интернет. Мисля, че това трябва да става в училище, че е необходимо онлайн образование на младите, които под ръководството на преподаватели да изработят в себе си такова критическо мислене. Работата на преподавателите днес все повече ще се пренасочва към групови занимания с младите и ще се съсредоточава в интернет.
– Остава, обаче, загрижеността за оцеляването на малките култури и езици в епохата на дигитална глобализация. Какъв ще бъде езикът на интернет?
– Ще ви отговоря, както отговарят и повечето от моите колеги: езикът на интернет, това е кодът. За да разберем какво се случва, трябва да проумеем как изобщо функционира интернет: какво са сървърите, как се правят сайтове, каква е минималната техническа компетентност, позволяваща да се създаде сайт или форум, да се работи в мрежа с други личности. Мисля, че това вече се превръща в език, общ за цял свят. Информационната грамотност е също толкова важна днес, колкото и това да говорите английски, български. Установих, че повечето студенти в България говорят два, дори три езика. Не смятам, че интернет ще редуцира или накърни разпространението на традиционните или естествени езици. Напротив, смятам, че интернет е възможност, ако не за хармония, то поне за съжителство на различните езици. Интернет дава благоприятна възможност за развитие на изкуствата, на литературата. Не смятам, че по презумпция интернет е враждебен към малките езикови общности само поради факта, че те се говорят от 5-10 млн. души
– Вашето онлайн издание „Санс пюблик” внимателно анализира всички тези тенденции. Може ли да се каже, че гледате по-скоро оптимистично на дигиталната ера?
– Да, ние сме наистина оптимисти. Опитваме се да играем положителна роля и да развиваме нашата дейност. Нашият оптимизъм до голяма степен идва и от трудностите в страна като Франция да се трансформират традиционните университетски институции. Ако не съществуваме, ако не сме в интернет, ако не организираме дебати, традиционните институции никога не биха били склонни на каквито и да е реформи. Нашата цел е да стимулираме развитието на тези институции, било чрез външна конкуренция – например рейтингите на европейските университети – било чрез провеждането на мултидисциплинарни изследвания, каквито повечето класически университети изобщо не извършват. В „Санс пюблик” публикувахме резултатите от много колоквиуми – например за присъствието на жените в публичната сфера, които имаха сериозен обществен отзвук. А чрез интернет нашите изследвания достигат до много по-широка и млада публика, отколкото ако бяха публикувани в затворени университетски поредици, към които рядко посяга някой млад читател.
Разговаря Тони Николов
- Бедни, гладни, но стари за революция
В България започна да се живее зле, както през най-мрачните години на прехода
Автор: Диян Божидаров
Не съм социолог, но обичам да си правя социологически проучвания. Бавни, протяжни, без въпроси, очаквайки животът сам да предостави своите данни.
Напоследък се чудя дали не греша в преценките си. Да не би да са прави премиерът Бойко Борисов и честната и почтена госпожа Емилия Масларова. Той твърди, че България е добро място за живеене. Тя разправя, че е лошо, но преди две години, когато управляваше, казваше, че сме рай.
Възрастна пенсионерка влиза в квартален магазин.
Вехта, опърпана, мила
Спира се на касата и не може да разчете името на млякото, което е взела. Пита касиерката, но се оказва, че кофичката е с 10 стотинки по-скъпа от монетите в шепата й. Тя знае точно колко са, тъй като половин час преди това, приведена и едва крепяща на краката си, ги е брояла. Извинява се и моли да й донесат „правилното“ мляко, т.е. най-евтиното.
Казвам си, че бедните хора не са от днес. Пенсионерите по принцип живеят зле, спестовни са, тази жена случайно съм я срещнал. Но ето и че статистиката показва туй, което не може да се скрие – 199 лв. са нужни на човек месечно, за да си осигури минималните жизненоважни стоки и калории. Издръжката се увеличава непрекъснато поради всеобщия скок на цените. Как тази жена ще оцелее, ако взема пенсия от 150 лв.?
Забелязвам все повече хора край кофите за боклук. Цигани, пияници, пройдохи. Винаги е имало такива, но някак се увеличиха. Пак ли бъркам? За един от тях не бъркам – доскоро той заработваше на квартален строеж 10 лв. на ден. Стигаха му за хляб и бира.
Фирмата фалира,
кооперацията остана недостроенаСрещам приятел, който преди 6-7 години си направи фирма. Дребен бизнес, почти семеен – такъв, за който казваме, че трябва да е основна клетка на капиталистическото ни общество. Питам го как върви. Ами как – отговаря, – няма клиенти, съкратил и без това малкото си служители, преди това правил всякакви фокуси да ги спаси. Пак статистиката сочи, че едно четиричленно семейство трябва да разполага с 2112 лв. на месец, за да посреща разходите си за храна, дрехи и нормална почивка. Приятелят ми казва, че фирмата му все някак набавя този доход, тъй като работи в проспериращ отрасъл (информационни технологии). Но едва, на ръба, без мисъл за инвестиции и развитие. И неясно докога, тъй като положението всекидневно се влошава.
Поглеждам телевизора. Преди да се кандидатира за президент, Бойко Борисов иска да регулира аптечния бранш. Усещам защо този бизнес е твърде важен. Не заради Бойко Борисов. Бизнесът е най-перспективният в България. Болни хора винаги ще има, ще се увеличават. Населението застарява, за дрехи може да не отделяш, но за лекарства – няма как. Животът носи на тепсия настоящи и потенциални клиенти.
Чувам всякакви „научни“ разяснения. Цените скачали единствено поради световните проблеми, търсенето определяло предлагането, щом захарта, олиото, млякото и брашното са се повишили с 50%, значи има кой да ги купува. Извинявайте, но това са стоки от първа необходимост.
Хората се нуждаят от храна,
за да съществуват. Когато някой си купува аналгин, казваме, че го прави, защото има платежоспособно търсене или просто го боли главата и се налага?
Точно при стоките от първа необходимост са възможни спекулации.
Да, пазарът е свещен. Той винаги предоставя възможности, човек трябва да пробва и рискува. Но вижте обявите за работа – пълни са с оферти за 300-400 лв. заплата, като срещу това се търсят хора с по три езика. При това млади, ама и с опит, не е ясно само в кой живот трябва да са го придобили.
Обикновено се казва, че българите не се трудят, не търсят възможности, няма фалирала кръчма, следователно ядат, пият и не са зле. За едно учат, после друго им се работи. Но обобщенията са злонамерен трик за извеждане на съответния правилен извод. В България, както навсякъде по света, живеят различни хора. Има стотици хиляди (не знам дали са милиони, силно намаля нацията последните години), чийто образование, култура и качества
не заслужават живот на ръба и без перспектива
Пробват, ама не става. Защо имам усещането, че Бойко Борисов ще стане президент, но те няма да го подкрепят? Няма и за Станишев да гласуват. Утре, когато се лее поредното изборно шампанско, ще бъдат още по-тъжни. „Вземете се в ръце, мързеливци, бягайте от България“, крещят успелите емигранти. Но то не е до мързел. Някои хора така са устроени, че не им се бяга. Харесва им у дома. Следва ли да страдат?
Да, криза е. При криза богатите страни плачат, бедните като България – реват до скъсване. И все пак няма как да бъдат подминати няколко въпроса: когато тройната коалиция се хвалеше с икономически прогрес, колко от него се дължеше на нейните усилия и колко на всеобщото световно оживление; повечето пари и работа, която имахме тогава, на продукт с принадена стойност ли се дължаха, или на „балона“ в услугите и строителството? Когато Трайчо Трайков казва „По-добре да има сива, отколкото никаква икономика“, това новият тезис на интелектуалния кръг в Банкя ли е, или е свидетелство за отказ да се спаси почти фалиралата държава; защо скочи цената на бензина в България, а оттам и на всичко останало – пак заради световните проблеми ли?
Западно издание сравни количествените проявление на кризата и прогнозира бунтове, както през 1997 г. Съмнявам се. Тогава в България все още имаше млади и наивни хора, а бунтовете винаги се правят поради младост и наивност.
Източник: http://www.segabg.com/online/new/articlenew.asp?issueid=9161§ionid=5&id=0000901
- Защо се отмятат свидетели? Масларова като лице на мафията
Двама свидетели на делото срещу бившата министърка Масларова се отметнаха от показанията си.
Единият е защитен свидетел. И както е защитен, всички му знаят името, къде ходи, а дори в Троян го пребили. Той да се сеща за какво.
Явно, много са го защитили калпавите български институции. Толкова, че той се отметнал от показанията си след боя, също като още един свидетел.
Бре, толкова ли е страшна тази Масларова? Тя излезе досуш като Карло Гамбино и Джон Готи, чиито свидетели един след друг изчезвали на процесите им. Или поне като свидетелите на делото на Слави Бинев срещу Георги Илиев, които също един след друг се отмятаха.
Шега-майтап, но Масларова се приравни с мафиотите. Но не става дума само за нея. Става дума за 11 милиона лева, които са изпапали поне 2 фирми, не само Масларова. И тези фирми искат да си замажат следите.
Масларова обаче има един проблем. Свидетелите са разпитани пред съдия. И показанията им са валидни в съда, каквото и да говорят сега. Само от показания пред полицията или прокурора можеш да се отметнеш. Но от показания, дадени пред съдия – не.
Така че дано има и достатъчно други доказателства, за да видим първата осъдена министърка в най-новата история. Не заради досадната й демагогска физиономия, скъпите дрехи и богаташката къща. А за да възтържествува справедливостта – щом бият свидетел и той се отмята, ясно е, че подсъдимата иска да се измъкне.
Защо обаче някой е изпял кой е и къде се намира свидетелят? Ще има ли разследване по този въпрос? Ще има ли уволнен и наказан?
Ако няма, държавата казва по този начин на всички следващи свидетели – не си и помисляйте да свидетелствате, ние ще ви издадем кои сте и къде сте, дори уж да ви защитаваме.
Източник: e-vestnik
- „ДИAНА ЕКСПРЕС“ ЗА ПЪРВИ ПЪТ В ЧИКАГО
ПО ПОВОД 24 МАЙ
в Чикаго гостуваедна от най-любимите български рок групи
ДИAНА ЕКСПРЕС
(Максим Горанов – китара, Цветан Банов – барабани, Валери Конов – клавишни, Коко Кърджилов – бас китара и Младен Мечински-вокал.)
(www.dianaexpress.com)ще ни представи емблематичните си хитове, както и новият двоен компакт диск
„ПЛОЩАД СИНЕВА“СЪБОТА, 14 МАЙ, ОТ 8 PM
ENIGMA The Lounge, 10290 W. Higgins Rd. Rosemont, IL, 60018За повече информация: (312) 560-4477, [email protected]
- Бедността души българската икономика
Доходите да се компенсират с между 10 и 20 на сто
Автор: Доц. Боян Дуранкев, преподавател в УНСС
Задължително трябва да има компенсации на доходите и пенсиите. Обезценяването на еврото за година е около 20% спрямо швейцарския франк и златото. Оттук парите на хората реално са се обезценили независимо от мащаба им. Покупателната способност на българина е намаляла и от ръста на цените на горивата и на храните. Реалният спад на доходите и най-вече – на ниските доходи, е много по-голям от това, което ни показва статистиката. По този показател се връщаме 10 години назад. Според мен, повишение на доходите с по-малко от 10% за средната класа и по-малко от 20% за бедните няма да доведе до реалната им компенсация.
Тук се поставя въпросът: „Може ли икономиката да диша при положение, че хората имат все по-малко парични средства?“ Крайно необходимо е и за самата икономика, и за намаляване на обезценката на паричните средства, с които разполагат хората, да се направи компенсация на доходите. И заедно с това от средата на годината трябва да се въведе прогресивен подоходен данък. Както и да се премахне облагането на минималната заплата. Така ще се увеличат разполагаемите средства на хората и те ще купуват повече български стоки. Това пък ще даде шанс на икономика ни. Пари в страната има, но те са лошо разпределени. Богатите стават все по-богати, бедните – все по-бедни, а средната класа изчезва.
Източник: http://paper.standartnews.com/bg/article.php?d=2011-05-11&article=367146
- Пловдивският митрополит Николай излезе с изявление по повод изказвания на Волен Сидеров
Пловдивският митрополит излезе с изявление по повод изказванията на Волен Сидеров по църковни въпроси, разпространено официално от Пловдивска света митрополия. В него се казва:
„През последните седмици г-н Волен Сидеров на два пъти се опита да въвлече Българската православна църква в умишлени скандали. Първия път, когато обвини Негово Светейшество Българския патриарх Максим, че пуска президента на Републиката в църква. Втория път, когато се опита да хвърли сянка върху благодатните свещенодействия, извършени в манастира „Свети Георги Зограф”, по повод празника на този свят великомъченик и наш застъпник пред Бога.
Този път обвиненията на г-н Сидеров са две: защо сме допуснали в храма да се служи на други езици, освен на български и защо литийното шествие с чудотворната икона на свети Георги не се е състояло във времето, в което той е очаквал това. Нека кажем, че в два последователни дни, преди да пристигнем в българския манастир, имахме щастието да посетим други две манастирски обители на Света гора Атон. Господин Сидеров би ги определил като „гръцки”, макар че те просто са твърдини на православната вяра и дух. Та в тези гръцки манастири, ние се удостоихме с честта да съслужим с нашите православни братя. И служихме на църковнославянски език. Без никой да ни направи каквато и да е бележка. Напротив, с пълно уважение и разбиране. Първо, защото е уместно, когато част от богомолците в храма са от друга народност, части от богослуженията да се отслужат и на техния език. Второ, защото от времената на св. св. Кирил и Методий е постановено и известно, че богослужебните езици са равноценни и равноправни. Едната вселенска и апостолска Православна църква е образец със своята толерантност. Наш дълг е да укрепваме и подчертаваме тази толерантност, както другите наши православни братя я засвидетелстват към нас. Пещерният национализъм, използван за политически цели, е чужд на всеки истински православен християнин, който вижда много ясно прикритите зад него стремления за разкъсване на тялото на живата Църква.
Опитите на г-н Сидеров да инструментализира църквата за своите цели, опасни за националното и държавно единство, не са от вчера. Аз лично бях подложен на яростно поругаване и осмиване от водената от него политическа сила, защото според г-н Сидеров не съм позволил свещеник да бъде издигнат за кандидат-кмет на град Кърджали. Истината е, че този свещеник, отец Боян Саръев, осъзна, че ако въпреки канона стане кмет, ще бъде въвлечен в тази евтина и опасна провокация. Българската православна църква никога няма да стане причина за накърняване на етническия мир в страната. Нашата мисия е да крепим и пазим националното единство, както сме го правили повече от хиляда години насам.
Причината да има днес България е, че родната ни църква никога не си е правила „експерименти”. Сигурен съм, че дори най-близките последователи на г-н Сидеров, които са също добри българи и християни, разбират много добре това.
Колкото до литийното шествие с чудотворната икона на свети Георги, то се състоя. Г-н Сидеров не можа да се включи в него, защото отпътува веднага след края на бдението.
Наистина, в продължение на два дни на Света гора валя проливен дъжд. Така беше и по време на всенощното бдение, но на другия ден, след като г-н Сидеров си замина, слънцето изгря и след Ктиторската света Литургия извършихме литийното шествие с чудотворната икона на свети Георги до мястото, където тя е намерена.Има обаче нещо в поведението на г-н Сидеров, което го тласка в атаки срещу Църквата. Какъв е произходът на тази ненавист, знаят само той и Всевиждащият Господ Бог. За неговото спасение, както и за спасението на всички човеци, Църквата всякога ще се моли. Независимо от тяхната националност, социални или политически убеждения“.
Източник: http://www.focus-news.net/?id=n1523279
- Първа копка на студентски център „Америка за България” в Американския университет в България
Американският университет в България започва изграждането на супермодерен студентски център в университетския си комплекс „Скаптопара”, съобщиха от АУБ за Eurochicago.com. Центърът ще носи името на фондация „Америка за България”, която осигури 8 000 000 щ.д. за проекта. Щедрото дарение на фондацията, която също така за изминалите две години осигури 2 000 000 щ.д. за стипендии за най-добрите български студенти, направи възможно осъществяването на мащабното строителство.
Студентски център „Америка за България” ще бъде разделен на две части. В първата ще има театър-аудиториум с 350 места, оборудван с необходимата сценична механизация, съблекални, гримьорни, кафе с външна панорамна тераса, книжарница, офиси на студентски клубове и стол. Втората част ще разполага с многофункционална спортна зала на европейско ниво, каквато в момента в България няма, с телескопични трибуни с капацитет близо 400 места. Сградата осигурява достъп за хора с увреждания.
Архитектурният проект е на арх. Димчо Тилев, който проектира академичен център „Балкански”, библиотека „Паница” и третото общежитие на АУБ. В търга за проектиране на сградата участваха общо 18 фирми. В момента тече процедура за избор на строителна фирма, а крайният срок за изпълнение на проекта е 18 месеца.
„АУБ предоставя на студентите си най-модерната база за учене и живот на Балканите, която беше оценена и от официалния рейтинг на българските университети на МОН, поставяйки АУБ на първо място в страната. С изграждането на студентския център, университетският комплекс „Скаптопара” на АУБ ще направи преживяването АУБ незабравимо за своите студенти от 40 държави. Благодарение на фондация „Америка за България” АУБ продължава да се развива и се превръща в модел за образователна институция”, коментира президентът на АУБ д-р Дейвид Хюуайлър.
Гости на церемонията ще бъдат представители на местната власт, а речи ще произнесат изпълнителният директор на фондация „Америка за България” г-жа Десислава Тальокова, президентът на АУБ д-р Хюуайлър и председателят на Настоятелството на АУБ г-жа Мариан Келър.
„Образованието е един от нашите приоритети и ние виждаме в АУБ партньор, който напълно отговаря на нашите цели – да предоставя висококачествено образование в международна среда, като по този начин подготвя социалноотговорни граждани, с потенциал да работят за развитието не само на България, но и на света”, каза г-жаТальокова.
Фондация „Америка за България” подпомага развитието и растежа на динамичен частен сектор в България, за да подкрепи страната в постигане на пълния й потенциал на успешна и модерна европейска нация. Основана през 2008г., Фондацията е наследник на Българо-американския инвестиционен фонд, създаден от Правителството на САЩ чрез Американската агенция за международно развитие. Грантовете, които Фондация „Америка за България” предоставя, продължават отношенията на доброжелателство и приятелство между народите на САЩ и България.
- Български традиции: 12 май Св. Герман – ГрадушкарСв. Герман, Патриарх Цариградски – VIII век, известен с благочестивия си живот. Той бил син на сенатор, убит от император Константин Погонат (668-685). От млади години се посветил да служи на Бога. Заради благочестивия си живот и духовната си просветеност той отпърво станал кизически епископ, а в 715 г. бил избран за цариградски патриарх.В царуването на Лъв III Исаврянин (717-741), който се обявил против поклонението на иконите, Герман употребил много старания да вразуми царя и да отклони от заблуждение, но напразно. Той се отказал от патриаршеския престол, отдалечил се в безмълвие и тъй запазил почитанието си към светите икони Лъв поискал почитането на иконите да бъде осъдено на събор. По негова заповед, войниците изгонили светителя от патриаршеския дом.Свети Герман умрял в манастир, след като бил цариградски патриарх 14 години и половина.Св. Герман починал през 740 година на 95-годишна възраст и бил погребан в манастира Хора в Константинопол. По-късно мощите му били пренесени във Франция.Патриарх Герман е известен като църковен песнописец и автор на съчинения за иконопочитанието, против ересите, изяснение на литургията, поучителни слова и други. На Седмия вселенски събор (787 г.) били прочетени три негови послания за почитането на иконите и името му било вписано в диптиха на светците.От него са останали химни за прослава на светците и за чудесните дела на Божията благодат, проповеди и тълкувания на трудните места в Св. Писание. Съчинението му за ересите съдържа важни исторически сведения за ересите от Апостолските времена и за църковните събори по време на царуването на Лъв Иконоборец. От произведенията за православното богослужение особено важно е разяснението на св. Герман на Божествената литургия.Традиции: Нашят народ свързва празника на светеца с градушките, които започват по това време. Дните проив градушките са няколко в годината: 11 юни – св. Вартоломей, 15 юни- Видовден и 20 юли – Илинден. Герман е първият и най-главният. Празнува се за дъжд и против дъжд.Ритуалите са дваПървият Герман: На този ден момите приговят кукла от глина, която представлява мъртвец, украсяват я с цветя, обграждат я със запалени свещи, като на погребение. Сутринта тръгват с ковчежето, в което е куклата, към реката или благотото. По пътя се оплакват, както се оплаква мъртвец. Едно момиче е майка и збрадено в черно, други – свещеник, който кади с кадилницата, останалите вървят след тях и нареждат “Ой, Германе, Гермьне, умрял Герман от суша за киша!” И хвърлят куклата във водата или я закопават в гроб край нея, като поставят и кръст: “Бог да прости Германа”. При голяма киша пак се прави Герман за суша: “Умря Герман от киша за суша”.Вторият Пеперуда: В него взимат участие дванадесет – тринадесет годишни момичета. Основното обредно лице – пеперудата- е винаги сираче, облечено в стара риза и босо. В къщи или при реката окичват пеперудата с различни треви и бурени, някъде с живи жаби или кост от незнаен гроб. Цялата група обикаля къщите в селото и пее специална песен – молба на пеперудата за дъжд, отправена към Бога. В ритъма на песента пеперудата играе.След нея стопанката я полива с вода, тя се отърсва от водата. В дар групата получава брашно, боб, мас и т.н, но никога -яйца. Забраната се свързва с предпазване от градушка. Ситото се търкаля и по начина му на падане се гадае за реколтата. Накрая отиват на реката, където хвърлят зеленината и другите украси на пеперудата в реката и се пръскат една друга. Обичаят завършва с обща трапеза от получените дарове, като в някои райони се спазва изискването тя да се приготви от стара жена, бременна или кърмачкЗабрана: На този ден не бива да се работи на полет, защото освен градушка, мже и гръм да те порази. Не бива да впрюгат волове, крави и коне, защото цялото село ще пострада от градушката. Който наруши забраната, счупват му колата.Ако на тоя ден се зададе облак и гърми, всички излизат от къщите – мъже, жени и деца и викат: „Германе,върли праздниче! Пренеси я (градушката) в пусти гори, дето секира не сече, дето колак се не меси и петел не пее!“Именниците днес: Герман (от лат.”Близнак”, трак. “Горещ”) Германа, Германка, Геро, Герасим, но още МБлизно, Бризне, Искра, Искро, Искринка, старинно- Герко, ГеранаPravoslavieto.com, Симеон Дончев “Календар на именните дни”, www.traditions-bg.comНашят народ свързва празника на свети Герман, който се чества всяка година на 12 май с градушките, които започват по това време. Дните против градушките са няколко в годината: 11 юни – св. Вартоломей, 15 юни- Видовден и 20 юли – Илинден. Герман е първият и най-главният. Празнува се за дъжд и против дъжд.Ритуалите, който се изпълняват на днешния ден са два Герман и Пеперуда.
Герман: На този ден момите приговят кукла от глина, която представлява мъртвец, украсяват я с цветя, обграждат я със запалени свещи, като на погребение. Сутринта тръгват с ковчежето, в което е куклата, към реката или благотото. По пътя се оплакват, както се оплаква мъртвец. Едно момиче е майка и збрадено в черно, други – свещеник, който кади с кадилницата, останалите вървят след тях и нареждат “Ой, Германе, Гермьне, умрял Герман от суша за киша!” И хвърлят куклата във водата или я закопават в гроб край нея, като поставят и кръст: “Бог да прости Германа”. При голяма киша пак се прави Герман за суша: “Умря Герман от киша за суша”. На третия, деветия или четиринадесетия ден се куклата изравя и се хвърля във вода. Прави се с цел Герман да предпази селото и полето от градушка
Пеперуда: В него взимат участие дванадесет – тринадесет годишни момичета. Основното обредно лице – пеперудата- е винаги сираче, облечено в стара риза и босо. В къщи или при реката окичват пеперудата с различни треви и бурени, някъде с живи жаби или кост от незнаен гроб. Цялата група обикаля къщите в селото и пее специална песен – молба на пеперудата за дъжд, отправена към Бога. В ритъма на песента пеперудата играе.След нея стопанката я полива с вода, тя се отърсва от водата. В дар групата получава брашно, боб, мас и т.н, но никога -яйца. Забраната се свързва с предпазване от градушка. Ситото се търкаля и по начина му на падане се гадае за реколтата. Накрая отиват на реката, където хвърлят зеленината и другите украси на пеперудата в реката и се пръскат една друга. Обичаят завършва с обща трапеза от получените дарове, като в някои райони се спазва изискването тя да се приготви от стара жена, бременна или кърмачк.
Забрана: На този ден не бива да се работи на полето, защото освен градушка, може и гръм да те порази. Не бива да впрюгат волове, крави и коне, защото цялото село ще пострада от градушката. Който наруши забраната, счупват му колата.Ако на тоя ден се зададе облак и гърми, всички излизат от къщите – мъже, жени и деца и викат: „Германе,върли праздниче! Пренеси я (градушката) в пусти гори, дето секира не сече, дето колак се не меси и петел не пее!“Именниците днес: Герман (от лат.”Близнак”, трак. “Горещ”) Германа, Германка, Геро, Герасим, но още Близно, Бризне, Искра, Искро, Искринка, старинно- Герко, Герана. Честито на всички, които празнуват днес!Св. Герман, Патриарх Цариградски – VIII век, известен с благочестивия си живот. Той бил син на сенатор, убит от император Константин Погонат (668-685). От млади години се посветил да служи на Бога. Заради благочестивия си живот и духовната си просветеност той отпърво станал кизически епископ, а в 715 г. бил избран за цариградски патриарх.
В царуването на Лъв III Исаврянин (717-741), който се обявил против поклонението на иконите, Герман употребил много старания да вразуми царя и да отклони от заблуждение, но напразно. Той се отказал от патриаршеския престол, отдалечил се в безмълвие и тъй запазил почитанието си към светите икони Лъв поискал почитането на иконите да бъде осъдено на събор. По негова заповед, войниците изгонили светителя от патриаршеския дом.Свети Герман умрял в манастир, след като бил цариградски патриарх 14 години и половина.Св. Герман починал през 740 година на 95-годишна възраст и бил погребан в манастира Хора в Константинопол. По-късно мощите му били пренесени във Франция.Патриарх Герман е известен като църковен песнописец и автор на съчинения за иконопочитанието, против ересите, изяснение на литургията, поучителни слова и други. На Седмия вселенски събор (787 г.) били прочетени три негови послания за почитането на иконите и името му било вписано в диптиха на светците.От него са останали химни за прослава на светците и за чудесните дела на Божията благодат, проповеди и тълкувания на трудните места в Св. Писание. Съчинението му за ересите съдържа важни исторически сведения за ересите от Апостолските времена и за църковните събори по време на царуването на Лъв Иконоборец. От произведенията за православното богослужение особено важно е разяснението на св. Герман на Божествената литургия.Източници:www.traditions-bg.com, Pravoslavieto.com, Симеон Дончев “Календар на именните дни”„Свети Герман“ (на гръцки: Ναός του Αγίου Γερμανού ) е средновековна православна църква, разположена в преспанското село Герман (Агиос Германос), Егейска Македония, Гърция. Църквата вероятно е строена в 11 век и е посветена на цариградския патриарх Герман I, чието име носи и селото. Според други мнения църквата и респективно селото са именувани на българския патриарх Герман, предстоятел на българската църква по времето на цар Самуил в края на 10 век. Според надпис от 18 век, храмът е изографисан на два пъти – през 1006 и 1743 година. В 1882 година е построена голяма нова църква, залепена за западната стена на средновековния храм. В 1888 година в църквата е намерен надгробният надпис на родителите и брата на българския цар Самуил.
- Абе, какво да я правим тази козичка на изборите?
Конституционният съд не защити основния закон и правата на гражданите. Защити правото на партийците да правят и манипулират изборите така, както им харесва
Имам един любим виц с еротичен послевкус – за пастир, който бил изправен пред съда, защото бъркал козата и жената. Човекът мислил, че има утвърдена ценностна система, но истината била друга – застопорен в планинското си битие, той не знаел кое как и най-вече – с кого се прави. Пастирът бил толкова стреснат и смутен от критичния тон на съдията, че накрая успял само плахо да помоли: „Бихте ли ми написали на едно листче с кое може да се прави секс и кое може да се бие, че пак ще се объркам.“
Разлиствайки дебелите напътствия/решение на Конституционния съд по дело номер 4, което засяга Изборния кодекс, и аз изпадам в блажено неведение. Хем хората са ми написали всичко черно на бяло, хем нещичко не разбирам. Този път проблемът ми не опира в юридическото арго, този път ми бяга смисълът.
Ключовото ми усилие е да разбера какво мисли КС за уседналостта. Убий ме, не разбрах. Като чета размислите на маститите депутатки от ГЕРБ Цецка Цачева и Искра Фидосова – и те не са разбрали. За това объркване, според мен, е виновен само и единствено КС. В опита си да бъдат обективни и изчерпателни,
съдиите тотално са се оплели
Първо, така и не разбрах защо, разсъждавайки за уседналостта, КС надълго и нашироко ми обяснява, че чл. 42 на основния закон ясно е разпоредил кои граждани не могат да гласуват – непълнолетните, поставените под запрещение и затворниците. КС напомня, че този член е част от „Основните права и задължения на гражданите“ – демек става дума за територия светая светих, която не бива да се пипа.
И тъкмо когато разбирам, че някой си е позволил да омърсява чл. 42, въвеждайки незаконната уседналост, КС ми казва: „Не, бе! Спокойно! С кодекса не се дописва конституцията.“ Следва пълноводно обяснение, че правото на избор не се ограничава с уседналостта, тъй като тя регламентира къде ще гласуваш, а не ти забранява по принцип да гласуваш. Просветлява ми – от година и аз твърдя, че уседналостта е географски термин и няма нищо лошо тя да фигурира в избирателните закони. Уседналост има в Търновската конституция, в началото на 90-те имаше и в избирателния закон (с красивото съкращение ЗИНПОСК), има я и при изборите за евродепутати.
Всичко е ясно – няма проблем, въздишам аз. Да, ама не – въздиша КС. И обявява 12-месечната и 24-месечната уседналост за незаконна. Защо? Защото, казва КС, уседналост не е легален термин в българското право.,След това дузината съдии, чиято основна работа е да седят и да тълкуват конституцията, пишат: „Конституционният съд прилага мярка, действаща в данъчното законодателство – лицето да е живяло в страната повече от половината от календарната година.“И пак повтарят – уседналостта не е ценз, не е предпоставка за възникване на активно избирателно право. 6 месеца уседналост може, но 12 не може. Цитирам:
„По изложените съображения Конституционният съд установява противоконституционност за числото „12“Как козарят да разбере кое може и кое не може?
Второ обяснение на КС ме хвърли директно в оркестъра. Вижте казуса: за да гласуват българите в чужбина, за да се материализира активното им избирателно право, те трябва да подадат заявление по образец до наше представителство в срок не по-малко от 25 дни преди изборите. За българите в България няма такова изискване и за всеки нормален човек това е достатъчно, за да види, че избиратели с еднакви права се третират различно.
КС казва – няма такъв проблем. За да отсъди това, съдът за пореден път не се позовава на конституцията. Този път не се позовава и на закон. Позовава се на… традицията. Ето какво казват съдиите: „При действието на Конституцията на Република България гласуването извън страната при избори, провеждани на национално равнище, се е превърнало в традиция“. Хора, абе как
гласуването в чужбина е просто една традиция?
И ние традиционно право ли имаме? И кога България натрупа опит в гласуването в чужбина, че да се позовава на него? През последните 20 години опит натрупа ДПС.
От всичко това, което чета, стигам до извода, че КС е един изключително консервативен орган – и такъв трябва да бъде, който обаче използва доста либерални обяснения за обществото и заобикалящия ни свят.
Ето пример. В същото дело номер 4 българският Конституционен съд разрешава да се събира паричен депозит от кандидатите за президент, вицепрезидент, депутати и евродепутати. Получава се така, че който няма тези пари – 10 000 лв., не може да бъде избиран. Губи конституционното право да бъде избиран. Въпреки че изискването за изборен депозит не присъства на конституционно ниво, КС разрешава да се събира депозит. И тъй като дори съдиите не са наясно в какъв размер да е този депозит, те написват: „Депозитът трябва да е в разумни граници!“ Блестящ текст, достоен за ислямски теолози, обясняващи защо жената може да се бие само с къса пръчка.
Тук обаче КС дава едно тълкуване, което, ако имахме друг КС, сигурно щеше да бъде обявено за противоконституционно. Съдиите пишат следното: „Конституционният съд възприема изборния депозит като конституционно
допустим количествен ограничител на политическия плурализъм,
имащ за задача да гарантира сериозност на участието в изборите и да консолидира партийната система срещу т.нар. партии раздробители.“Боже, КС иска „ограничител на плурализъм“, обявява някой за „несериозен участник в изборите“, иска „консолидация на партийната система“!!! За да не се двоуми и козарят, КС прокламира: „Безнадеждни“ политически кандидатури да бъдат препятствани чрез въвеждане на определени вноски.“
Коя конституция защитава в случая КС? И в Живковата пишеше, че нe ce дoпуcкaт никaкви пpивилeгии или oгpaничeния в пpaвaтa, ocнoвaни нa мaтepиaлнo пoлoжeниe.
Абсолютно съм съгласен, че решенията на КС не трябва да се коментират, особено от политици. Но съд, който твърди, че безпаричните кандидати трябва да бъдат препятствани – не само трябва да се коментира, но трябва да се критикува – това не е съд в една демократична страна.
Този наш КС е застинал някъде във времето, в което имаше хора, чието мнение бе закон.
Та, като казвам „застинал във времето“ – вижте какво смята КС за гласуването по интернет. Смята, че е противоконституционно! Казва: „Само за себе си електронното гласуване не е противоконституционно, бидейки вид дистанционно гласуване, каквото е отдавна практикуваното в други държави гласуване по пощата; принципно не е в противоречие с международни договори, по които Република България е страна.“ Но съдът пак казва: противоконституционно е, защото с гласуването по интернет МОЖЕ да се наруши тайната на вота. „Има опасения не само относно рискове при самия пренос и съхраняване на информацията по електронен път, но и поради липсата на гаранции за доброволността и автентичността на волеизявлението на гласуващия.“
Хубава работа! За българския КС очевидно интернет още не е измислен, а в този случай, за разлика от горния, европейският опит е само за сведение.
Целият политически елит се е втурнал да тълкува тълкуването на КС за уседналостта и никой не вижда, че този недосегаем съд позволява да се ограничават избирателните права на гражданите чрез въвеждане на допълнителен ценз. Този съд позволява политиците да ни държат там, където е по-изгодно гласовете да се купуват, а не да се дават през интернет.
С това решение съдът не защити конституцията. Защити „традиционното“ право на политиците да правят избори така, както им харесва.Петьо Цеков – Сега
www.kafene.net
- ТИМ – „отборът, който превзе България“ започва с рапани, проституция, кражби и рекет
Журналистка разкри за първи път зараждането и възхода на варненската групировка
Книгата ТИМ на варненската журналистка Невяна Троянска не е мутренска проза. Това е историята на една българска фирма, чийто бизнес възход изглежда като добре планирано и методично изпълнено настъпление на мощна армия в затънтена джунгла, населявана от туземци. Сякаш някакви тихи колонизатори безмълвно превземат нови и нови територии, без дори да срещнат съпротивата на местното население. И като че ли за тези години единствените „изстрели“ срещу завоевателите са били отправяни от медиите.
„Ако някой все още изпитва вълнуващо удивление защо никога, никъде и по никое време не може да се прочете повече за холдинга ТИМ, ще трябва да се сблъска с очевидното: групировката старателно се грижи името й да бъде употребявано като в гробищен парк – или за добро, или за нищо“.
Троянска пише книгата си с любов и преклонение към фактите. Разкрива историята на тази мощна българска фирма – днес конгломерат от холдинги, дружества и кооперации, вплетена в един град и хората му. Споделена е и личната история на авторката, чиято съдба през годините неведнъж се е преплитала по странен, понякога изненадващ начин, с пътя на империята, която вече владее България – ТИМ.
Ще узнаете и как обикновен журналист успя да спечели съдебната битка с недосегаемите бизнесмени. Въпреки всеобщото убеждение, че те не познават поражения, а процесът на ТИМ срещу Невяна Троянска влезе в доклада на Българския хелзинкски комитет за 2003 г. като пример за български журналист, срещу когото е предявяван иск с най-висок размер в гражданско дело – 39 000 лева.
Тук няма да намерите отговор как е бил натрупан първият милион на бившите командоси. Но със сигурност ще научите нещо повече за първите 7 години на общото им отроче, как митичната абревиатура остана само с три букви и кой е пропуснал шанса си да шества днес редом с тях.
Представяме ви откъс от книгата:
„…Морски тюлени направиха „ТИМ“ ООД
Също като момчетата от ВИС и СИК, те излязоха на ринга, парадирайки със спортната си закваска. Е, нямаха чак борческата слава от ранга на „Олимпийски надежди“, но пък умееха да раздават шамари. С крака. И да носят – на бой, на студ, на глад, на оцеляване в екстремни ситуации. Най-просто казано, носеха школовката на секретното поделение „Тихина“.
За „Тихина“ преди 1989 г. се говореше само под сурдинка. Воалът на секретността раждаше цял куп митове, които никой не си правеше труда да опровергава. Обгърнатото в тайнственост поделение на Военноморските сили, създадено през 1970 г., нямаше аналог в България. В него пращаха само добре подготвени физически и устойчиви психически младежи. Казват, че още в новобранските центрове, преди разпределението, мнозина наборници тайничко си мечтаели да бъдат сред избраните.
Митът за американските „тюлени“ – супермъжете, които дори по филмите, стигнали до екрана, изтъкан от социалистически реализъм, покоряваха наред чуждите държави и женските сърца, имаше своите почитатели и у нас. Особено в град като Варна. Въпреки това единици попадаха сред редиците на командосите заради специалната селекция и високите изисквания.
В „Тихина“ се подготвяха разузнавателни групи, предназначени за дейност в тила на противника. Антитерористи или терористи, зависи от тълкуването – с оглед на историческата необходимост. Командосите, съвсем като щатските си побратими, бяха обучавани за изнурителни преходи по суша, за десант по въздух, по море и под вода.
Напук на балканското ни чувство за малоценност спрямо великите нации обаче, според мнозина експерти, подготовката на BG-командосите е превъзхождала школовката на морските пехотинци в САЩ по редица критерии. „Черноморските акули“, както преди време наричаха бойците от „Тихина“, действаха тихо, незабележимо, но безотказно – с желязна хватка.
Е, точно тези момчета изгряха изневиделица на хоризонта във Варна, докато борческите бригади на СИК и ВИС кръстосваха юмруци и пищови по улиците на морската столица.
На прага на 1994 г. групировката на командосите стана факт и в съдебните регистри. На 29 декември 1993 г. „ТИМ“ ООД получи „кръщелното си свидетелство“ като дружество, развиващо дейности, свързани с търговията, охраната и услугите. Напук на здравата логика и природните закони обаче, прощъпалникът на екипа бе изпреварил раждането. Още преди основаването на фирмата, ядрото на ТИМ бе успяло да стъпи на краката си.
Може би днес малцина си спомнят, но в самото начало на 90-те години, непосредствено след „избухването“ на демокрацията, мераклиите за бърза печалба край морето, които можеха да се държат над водата и им се беше случвало да се гмуркат, за да впечатлят поредното гадже на плажа, хукнаха да събират рапани.
За разлика от кулинарния интерес към мидите, у нас тогава никой не мислеше, че хищният охлюв става за нещо друго, освен за залъгалка на туристите под формата на сувенири. Оказа се обаче, че японците са готови да плащат скъпо и прескъпо, за да го видят в чиниите си. Това изкуши стотици варненци да се отправят на лов за деликатесната мръвка. Сред тях бяха и част от командосите на „Тихина“.
„Тюлените“ зарязаха антитерористичната мисия и се впуснаха в нова. Работата им пак беше под водата, на моменти дните им пак нямаха начало и край, но рапаните им даваха шанс не просто да оцелеят, а да натрупат пари. Всеки от водолазите се гмуркаше сам за себе си и сам калкулираше приходите си. След 2-3 усилни лета, успешен улов и късмет с изкупните цени на източния деликатес, те пак заедно решиха какво да правят с печалбата си.
„Спестиха си парите и ги похарчиха умно“, коментира техен бивш колега от секретното поделение, докато си спомняше как, след като приключили с рапаните, тимаджии наели залата за фитнес в Медицинския университет, накупили модерни уреди и дали старт на бизнеса си.
Чичко Гугъл запълни медиите с ала-бала за ТИМ
Ако потърсиш в интернет информация за ТИМ, ще те засипе порой от статии, журналистически „разследвания“ и емблематични „разкрития“. Авторите им са стотици, но и маститите пера, и редовите занаятчии си приличат в едно – тиражират под индиго. Някои залагат на творческата интерпретация, други не се церемонят много и действат на принципа copy-paste, но като краен резултат 90% от информацията се препокрива, барабар с грешките.
Според най-популярната търсачка – „Гугъл“, групировката ТИМ е конгломерат от фирми и контролира Варна, Добрич, Шумен и почти цяла Североизточна България. Името й е абревиатура от първите букви на нейните основатели Тихомир (Митев), Иво (Каменов) и Марин (Митев) – бивши военни от секретното поделение край Варна „Тихина“.
Всъщност кракът на Иво Каменов никога не е стъпвал в „Тихина“ – поне в качеството на служещ в поделението. Там са карали казармата си, а после са останали на свръхсрочна служба, само другите двама от варненската триада – Марин и Тихомир. А по-добрият командос от двамата – Марин, е попаднал сред морските тюлени заради… дарбата си на художник. И бил включен в отбора на пехотинците случайно. По негови думи.
Разказът, който излиза от устата на Марин Митев – в един есенен следобед, в офиса му в централата на ЦКБ във Варна, докато пием кафе, което сам е направил, звучи като приказка… За Пепеляшка на развития социализъм.
Винаги го е привличало рисуването. Като завършил 7 клас, кандидатствал в Худжествената гимназия в Казанлък. Докато заедно с другите деца се потял над скиците, се извила буря. Вятърът бил толкова силен, че потрошил прозорците на гимназията, а стъклата изпонарязали част от роднините на бъдещите художници, които чакали в двора края на изпита. „За компенсация шефовете на училището решиха да приемат с предимство тези, чиито близки бяха пострадали. Така аз останах извън класацията, а за да не губя годината, се записах в Корабостроенето“, твърди босът на ТИМ.
А после, като завършил СТУК-а – Средното техническо училище по корабостроене, и дошъл ред да влиза в казармата, го пратили в „Тихина“ – да поддържа нагледната агитация. За пръв път го включили в акция, когато негови колеги си начупили краката при парашутен скок и нямало кой да попълни групата. Малко по-късно вече бил сред титулярите. След това останал на свръхсрочна служба и влязъл в листата на командосите от най-висша класа.
И в Чичко Гугъл пише, и самият Марин Митев признава, че няколко пъти му се е случвало да не му се отвори парашутът и се е приземявал благодарение на резервния. Негови колеги от поделението също не крият, че е бил пращан на най-опасните мисии. „Случвало се е със седмици да киснат под водата в Босфора“, споделят те лаконично.
И досега в кабинета на Марин Митев в ЦКБ висят архивни черно-бели снимки, запечатали екскомандоса с групата му и военния министър от ерата на Тодор Живков ген. Добри Джуров – при обмяна на опит в Чехословакия или награждаване след мисия. В ъгъла под тях, небрежно са подпряни няколко саби и „самурайски“ мечове. „Остави ги – бутафория. Ама ми ги подаряват и какво да правя – ако не ги взема, ще се обидят“, подхвърля Марин, докато грижливо смъква от стената архивните снимки, с неподозирана нежност ги слага на бюрото и започва да ми разказва къде и по какъв повод са правени.
Господ има странно чувство за хумор…Как ТИМ пребори ВИС и СИК в региона
Всъщност спортът не просто е един от темелите, върху които – тухла по тухла, ТИМ започва да гради „къщурката“ си. Той дори не е наследена инерция от войнишките години на бившите морски пехотинци, а своеобразна визитка, с която бащите на абревиатурата сякаш опитваха да разграничат хората си от класическия образ на „мутрата“.
За разлика от залезлите спортни величия в другите силови структури, които тренираха мускулите си само докато прибираха рекета от поредния длъжник, тимаджии се поддържаха във форма не само по улиците, а и във фитнес залата, и на татамито. Повечето от основателите на формацията са бивши състезатели по карате – и то участвали в националния отбор по киокушин кай, печелили не една и две титли в международни турнири.
Логично е да се предположи, че от философията на източните бойни изкуства, съчетана с уменията от школата на „Тихина“, плюс каузата, в която са се клели, наречена най-шаблонно родина, би трябвало да се роди перфектният борец за справедливост – своеобразен колективен Батман на посттоталитарна България. Само че, както обикновено става у нас, добрите намерения твърде често кривват по пътя към ада.
Първоначалният замисъл ТИМ да развива не само спортния клуб, а и учебен център, в който да се четат лекции, съчетани с практически курсове за обучение по фирмена сигурност, някакси остана в рамките на добрите намерения. Целта, с която бе регистрирана „ТИМ“ ООД – да продава охраната като ноу хау, постепенно бе размита от прозата на делниците.
За никого не е тайна, че край морето пъпът на чорбаджиите винаги е бил хвърлен в курортите – дори по Тодорживково време, когато всички хотели и ресторанти бяха държавни. А когато някой харчи пари на държавата, особено в мътилката на прохождащата демокрация, едва ли ще тръгне да купува ноу хау за фирмена сигурност, след като може да си наеме пазванти. Особено когато пазарът на охранители е пренаситен.
През 1994 г. във Варна основната битка за клиенти беше между „пазачите“ от местните поделения на СИК и ВИС – „Секюрити груп“ и „Марс 93″. Тарторите им – взривеният през ноември 1996 г. в асансьора на кооперацията си Йордан Марков, и бившата „олимпийска надежда“ в борбата Христо Асенов-Бацата имаха легендарна слава. Бригадите им жужаха като пчелички между магазини и кръчми, кандърдисвайки собствениците им да ги „пазят от лошите“. Естествено, срещу добра месечна сума.
Който не искаше, го отнасяше – той или имуществото му. Резултатът – търговските обекти в града, дори гаражите, превърнати в квартални минимаркети, бяха облепени със стикерите на „Марс“ и „Секюрити“, а кражбите и разбитите витрини подминаваха „белязаните“ като бързия влак.
Докато момците на Бацата и Данчо Марков шетаха из морската столица със самочувствието на шерифи, ТИМ „удари бингото“ малко по на север. Никой не разбра как фирмата сключи договор да охранява държавния още курорт „Св. Константин“, и то чак до 2002 г. На фона на „жълтите стотинки“, събирани от дребните търговци в града, парите бяха фантастични.
„Плащаше им се месечно възнаграждение, равняващо се на 31,8 полицейски заплати. На практика из курорта се разкарваха четирима души от групировката и – толкова“, беше обявил пред журналисти по онова време бившият шеф на Регионалното звено за борба с организираната престъпност полковник Стамо Стамов (б. р. – заради разследванията си срещу ТИМ полковникът по-късно е арестуван по нареждане на прокурора Николай Колев и държан 10 месеца в ареста, а по-късно освободен и оправдан по всички обвинения – подробности в следващия откъс).
Според него договорът за охранителна дейност с ТИМ е бил крайно неизгоден за курорта, но в онези години, „когато се наливаха основите“ на пазарната икономика, кой ще ти гледа интереса на някакво си държавно дружество, което трябваше да изпълни мисията си на дойна крава, изцедена докрай, преди да бъде хвърлена в кланицата на приватизацията. Пък и тогавашният шеф на „Св. Константин“ Иван Иванов, популярен сред медиите в града с прозвището Инч Хай, което идеално прилепваше на ниския му ръст и слабото му телосложение, бе останал изключително доволен от сделката…
Досие в полицията още от 1993 г.
„Ако някой все още изпитва вълнуващо удивление защо никога, никъде и по никое време не може да прочете повече за холдинга ТИМ, ще трябва да се сблъска с очевидното: групировката старателно се грижи името й да бъде употребявано като в гробищен парк – или за добро, или за нищо.“
Тези думи не са мои, макар че с чиста съвест бих се подписала под тях. Точната формулировка е направена в Скай форум. За съжаление, не мога да цитирам от кого, защото единствен ориентир е датата – 14/2/2003 г., 11:05 ч., и безадресното „анонимен автор 79″.
Информацията обаче е като водата – изтървеш ли я, плъзва навсякъде, покрива неравностите, запълва кухините, докато не изравни пейзажа и не започне бавно да се разсейва в пространството. И дори когато се изпари, пак остават каверни, в които можеш да откриеш прелюбопитни неща. Трябва обаче да знаеш къде да търсиш…
Още пазя една разпечатка от средата на 90-те години на миналия век за наблюдаваните от МВР структури, разработвани като рискови и потенциално опасни за нормалния живот в града. Оперативен работник ни я беше дал, след като му бяхме приплакали, че имаме да пишем материал за престъпността във Варна. Тя започваше с „ТИМ“ ООД. Бяхме предупредени, че писаното няма доказателствена стойност, и че ако го публикуваме 1:1, не само ще си имаме неприятности, но и няма да се намери кой да потвърди информацията. Изкушавам се обаче да го цитирам:
„Дружеството е регистрирано на 29.12.93 г. с цел развиване на дейности, свързани с търговията, охраната, удлугите. Дружеството има сключен договор за охрана на курортен комплекс „Св. Св. Константин и Елена“ до 2002 г., отделни питейни заведения в курортния комплекс; множество магазини и други търговски обекти на територията на гр. Варна, като охраната се осъществява чрез изградена собствена система на СОТ; експлоатират съвместно с „Мустанг видео“ – Обединена кабелна телевизия; охраняват паркинги, складови бази, държат под наем представителна сграда в кв. „Чайка“ – общинска собственост, предоставени им преференциално от кмета на гр. Варна. Чрез създадено съвместно дружество със съдържателите на риболовни таляни на цялата територия на региона имат монопол върху риболова и определянето на цените. По оперативни данни са под опеката на И.Д. главен прокурор на въоръжените сили, кметската управа на града. Имат лиценз за охранителна дейност.
Седалището на дружеството е гр. Варна, ул. „Марин Дринов“ 55 (адресът на Медицинския университет в града – б.а.). Като управители на дружеството се водят Марин Великов Митев ЕГН… и Тихомир Иванов Митев ЕГН… Силовата структура вътре в дружеството се ръководи от Иво Каменов Георгиев ЕГН…
Структурният състав на ТИМ в охранителната и силова структура се състои от около 50 млади мъже, подбрани най-вече от уволнения войнишки състав на под. 22580 гр. Варна (разузнавачи-десантчици), бивши полицаи от СПООР – Варна, неосъждани, активно поддържащи спортната си форма във фитнес центъра, където се намира офисът. Дисциплината е по подобие на тази в армията. Марин Митев и Тихомир Митев са служили като сержанти на свръхсрочна служба в горепосоченото военно поделение.
През последния месец отнеха бизнеса с проституцията от другите групировки и настъпват във всички техни сфери на влияние. За бизнеса с проститутките отговарят Стоян Стефанов Лефеджиев ЕГН… и Владимир Корнеев Илиев ЕГН… На този етап представителите на ВИС и СИК в града не могат да окажат противодействие на ТИМ и вероятно в бъдеще е възможно да се стигне до сблъскване на интересите. Към ТИМ гравитират представителите на „Корона инс“, които нямат големи позиции в региона, „Секюрити глобъл – ЕООД“ гр. Пловдив.“