Авторски
- Кукловодите на Октомврийската революция – трима банкери и двама авантюристи стоят зад най-кръвожадния преврат в историята
Петя Минкова, в. „168 часа“
Соломон Гугенхайм, Мортимър Шиф, Александъp Паpвyc, Джейкъб Шиф, Макc Ваpбypг. Снимки: в. „168 часа“ Трима банкери и двама авантюристи стоят зад най- кръвожадния преврат в историята. Само за няколко дни 8 млрд. долара в злато и в брой са изнесени в щатски банки.
Само за няколко дни 8 млрд. долара в злато и в брой са изнесени в щатски банки. Това е най-мащабната финансова операция в света, обявяват тогава американските медии.
Кои са кукловодите зад Октомврийската революция, която превърна Русия от велика империя в руини, в които бяха погребани аристокрацията, офицерството и интелигенцията й?
Главно действащо лице сред тези сиви кардинали е гениалният авантюрист Александър Парвус. Роден през 1867 г. в Березино, 18-годишен той отива да учи в Берлин, а след това завършва и Базелския университет. Започва работа в различни швейцарски банки и бързо разбира, че ако държиш финансите на една страна, можеш да притежаваш всичко. Паралелно с това се впуска и в оръжейния бизнес.
Александър Парвус В свободното си време чете Маркс и наум изчислява неограничения потенциал на комунизма. Още на този ранен етап Парвус знаел, че с тази атрактивна идеология могат да се превземат цели държави, а с тях и финансовите им системи, всичките им залежи и природни богатства.
Младежът познавал най-добре Русия и пресмятал, че глобалната философия на Карл Маркс най-лесно би пробила там. Класовото разделение в империята било толкова силно, че била достатъчна една клечка кибрит, за да пламне големият пожар. Затова съвсем логично Парвус започнал да се оглежда за харизматичен руснак, който може да оглави тези процеси. Още от Базел той се познавал с Ленин и бил убеден, че е най-подходящият за подобна сложна операция. Още повече, твърде много държави и банки имат интерес от разгрома на Русия и са готови щедро да платят за това.
Така той открива съмишленици в младотурското правителство. Те разчитат на Парвус хем да спаси от фалит рухващата Османска империя, хем да си отмъстят на Русия. А разчитат, защото по това време той вече е търсен финансов и политически брокер, който работи със спецслужбите в цяла Европа и различни правителства и банки го ползват за деликатни поръчки. Според негови биографи
Парвус вече контролира няколко банки, през които пере крупни суми, с които трябва да сваля и качва правителства из цяла Европа. И тъй като основният му работодател е Германия, той се отплаща, като убеждава дори непримирими врагове като Турция и България да се включат на нейна страна във войната срещу Русия. Като паралелно, за да подпомогне този план, се заема с организацията на Октомврийската революция. В един от докладите си до немското посолство той пише: „Интересите на германското правителство и на руските революционери са идентични.“
В Германия са доста впечатлени от авантюриста и живо се интересуват дали може да извади Русия от войната и тя да мине на тяхна страна. За Парвус няма нищо невъзможно – той подготвя програма от 20-ина страници и точка по точка описва какво трябва да се направи и кой трябва да вземе властта в Москва, за да сключи мир с Германия. Част от плана му, публикувана от негови биографи, са антивоенни лозунги, блокиране на работата на оръжейните заводи и жп пътищата, взривяване на релси и мостове, организиране на въстания, агитации сред работниците, подстрекаване на антируските настроения в Кавказ, Украйна и Финландия, агитация срещу царизма и др.
Според програмата на Парвус това трябва да доведе да хаос, до абдикация на царя и тъй като Русия не може да живее в демокрация, ще рухне. В документа той посочва, че на проекта му трябва да се гледа като на бизнес, който се нуждае от първоначален капитал.
Правителството в Германия няма голям избор, то е в такава ситуация, че планът на Парвус е единственият спасителен вариант. От една страна, Англия ги притиска, а САЩ всеки момент могат да ги нападнат. Затова исканите от Парвус 50 милиона златни марки за Германия са смешни пари. С тях те не рискуват нищо, но могат да извадят най-силния си враг от войната – Русия, и да го спечелят на своя страна.
За целта им е необходим харизматичен вожд, който да увлече масите и да не допусне възстановяване на царизма. Парвус веднага вади своя коз – Ленин. Той живее в Швейцария, но е микс именно от тези качества, от които се нуждаят поръчителите – той не обича Русия, защото мечтае за световна социалистическа република, която да заличи държавите. Фразеологията му е завладяваща и лесно пали бедните слоеве, насъсквайки ги срещу врага – богатите, аристокрацията и интелектуалците.
Биографите на Парвус прилагат доста документи, които потвърждават, че немското Външно министерство одобрява програмата му, която е сведена на Генщаба за изпълнение. Кайзер Вилхелм също я подписва, защото това не е обикновена операция на разузнаването, а мащабен план за преврат във вражеска страна. В който, освен с пари, трябва да се участва и с военна сила.
Затова германците първоначално финансират Парвус с 5 млн. златни марки – основно за пропагандни мероприятия, размирици, трошене на магазини, нападения над банки, надници на мародери.
Макс Варбург С помощта на стотици вестници и издания той втълпявал, че войната е „позорна и безмислена“, така постепено с помощта на пропагандата успял да я трансформира в гражданска. Тезата била, че световният пролетариат трябва да помогне на най-голямата социалдемократическа страна в света – Германия, във войната й срещу имперска Русия.
Разбира се, Парвус допуска и леки издънки. През юли излизат данни на свидетели, които обявяват, че болшевиките плащат за участието им в демонстрации до 70 рубли, а за стрелба по улиците между 120 и 140. Това обаче не притеснява дръзкия авантюрист, който продължава да следва плана си, организирайки грандиозно посрещане на Ленин – с оркетър, цветя и песни. Малко след това в Берлин получават следната шифрограма: „Влизането на Ленин в Русия е успешно. Той работи изцяло по наше желание…“
С пристигането му започва невиждан терор и масови разстрели. Болшевиките плащат на патрули, за да не допуснат житото и хлябът да стигнат до Москва. Вместо това те, заедно с желязната руда, се товарят на кораби за Германия.
Мортимър Шиф През 1917 г. американският посланик Франсис предупреждава президента Удроу Уилсън, че
„САЩ трябва да прекратят кървавата тирания на тези международни гангстери“, но Уилсън си прави други сметки. Той, банкерите около него и сивият му кардинал Едуард Хаус нямат интерес от силна Русия. Хаус дори публично заявява, че целият свят ще е много по-спокоен, ако вместо една силна Русия има 4 малки.
Не е ясно как Белият дом въвлича мощните банкерски фамилии Шиф, Вартбург и Шпеерс в изпълнението на този план. Вероятно на кукичката е поставен богат пай от бъдещата плячка – част от богатствата на Русия да отидат в техните банки. Много доказателства сочат, че представители именно на тези банкерски фамилии са се грижели за кариерното израстване на Лев Троцки в САЩ, за да го изпратят през 1917 г. заедно с 250 американци в Москва. По-късно се оказва, че със същия параход, с който той е пристигнал, е отнесено част от заграбеното руско злато.
Джейкъб Шиф Вероятно затова в изблик на задоволство банкерът Джейкъб Шиф е цитиран през 1917 г., че „революцията в Русия е успешна с моята финансова подкрепа“. Смята се, че немският банкер милиардер Макс Варбург също е участвал в операцията, като е превеждал пари от хамбургския клон на банката си на поделенията й в САЩ, които били управлявани от двамата му братя. Потвърждение на тази теория откри и американският историк Антъни Сатън в архива на Държавния департамент. В книгата си „Уолстрийт и болшевишката революция“ той пише, че операцията е планирана година и половина по-рано – през февруари 1916 г. от банкерите Джейкъб и Мортимър Шиф, Феликс Варбург, Ото Хан, Соломон Гугенхайм, Джером Ханауер, Макс Брейтунг и др.
Соломон Гугенхайм Така благодарение на този микс от разностранни интереси, малобройните болшевики с кървав терор вземат властта в Русия. В един момент обаче народът започва да се усеща – хората недоумяват защо червените грабят и от тях, след като уж властта е на народа. Назрява масов бунт, който заплашва да помете новата власт. Налага се през 1918 г. немският посланик в Москва Мирбах да подсигури втората част от плана на Парвус – болшевиките да запазят позициите си, тъй като оскотелият народ вече организира съпротива срещу зверствата им и нечувания глад. Мирбах е финансиран с нови 40 млн. златни марки и отново успява да укрепи властта на Ленин и компания. По изпитаната рецепта – зверства, мъчения, разстрели, кражби на всичко ценно от домовете и църквите. Запазили постовете си, Ленин и Троцки подписват унизителния Брест-Литовски мирен договор, с който Русия губи огромни територии.
Някъде в този период Парвус, който вече е собственик на много банки, предявява претенциите си към вожда да поеме контрола над руските финансови институции. Но Ленин отказва, вероятно защото не иска Парвус да знае всичките му тайни. Той вече е наясно с най-страшната – колко елементарно вождът на пролетариата е бил купен от Германия и колко евтино е предал родината си. Вероятно затова срещу Парвус са организирани няколко атентата, все неуспешни. В крайна сметка той умира в същата година – 1924-та, в която и Ленин си отива от този свят. Но смъртта им е различна. Според руските архиви, Парвус умира от мозъчен кръвоизлив с усещането за един успял човек, а Владимир Илич в пристъп на ярост, разбирайки, че от банковата му сметка са източени над 80 млн. франка.
Водачите на Октомврийската революция са имали спонсори от чужбина. Другият кукловод на Октомврийската революция е Лудвиг Карл Мартенс, германец, който е финансовият посредник между Ленин, Троцки и американските банкери. Немските спецслужби на няколко пъти го ползват, за да организира метежи в различни руски заводи. Като човек, посветен в плана на Парвус, той пристига в Русия с вожда на световния пролетариат. Веднага след като грабежът започва, Ленин го изпраща в САЩ. Там Мартенс има три задачи – да вложи несметните руски богатства в американски банки, срещу което правителството на Уилсън подкрепя всячески болшевиките и признава властта им. Втората задача на Мартенс е да привлече американски инвестиции и концесионери и ако може да организира революция в САЩ като тази в Русия.
Според различни източници, пратеникът на Ленин влага в САЩ между 6 и 8 млрд. долара под формата на пари в брой и злато. Вероятно така Ленин е искал да купи САЩ и те да не му се месят, когато провежда революциите си из цяла Европа. Американците обаче се оказват по-умни от него. Те внезапно нахлуват в руското представителство в САЩ и откриват документи за тайния план на Мартенс да проведе метеж в Америка. Намират и картотеката му с 249 агенти. Но най-стряскащото е, че сред документите му откриват доказателства, че той е глобален посредник между различни банки от Европа и САЩ.
Какво разкрива в. „Ню Йорк хералд трибюн“ през 1921 г., може да се прочете в хартиеното издание на в. „168 часа“.
.
- Paradise Papers: Министър на Тръмп търгувал със зетя на Путин
Британската кралица Елизабет Втора е инвестирала милиони в офшорки, предава БГНЕС като се позовава на Би Би Си.
Снимка: ЕПА/БГНЕС Британската медия се позовава на отчети на Paradise Papers („Перъдайс пейпърс“), разпространени от Международния консорциум за журналистически разследвания (ICIJ), базиран във Вашингтон. В периода 2004-2005 години парите са били вложени във фондове, регистрирани на Каймановите и Бермудските острови.
Журналистическо разследване открило, че Херцогството на Ланкастър е инвестирало 13 милиона долара във фондове на Каймановите острови и Бермуда. Именно то се разпореждало със средствата на Елизабет Втора, които наброявали 500 милиона паунда, съобщава пък БНТ.
Материалите са изтекли от няколко големи офшорни доставчици и компании, регистрирани в 19 данъчни убежища, са кръстени условно досиетата „Парадайс“ и в оповестяването им се включиха Международният консорциум на разследващите журналисти с партньори като Guardian, BBC и New York Times, съобщава и OFFNews.bg.
Снимка: Rocco Fazzari/ICIJ Според медията, една от най-любопитните „находки“ в документите било разкритието, че министърът на търговията Уилбър Рос на САЩ е имал бизнес отношения със зетя на руския президент Владимир Путин Кирил Шамалов – съпруг на Катерина Тихонова. Рос притежавал дял в корабоплавателната компания „Навигатор“ чрез подерица от офшорни инвестиции. „Навигатор“ пък има бизнес отношения със „Сибур“ – руска газова компания, в която съдружник е Шамалов, разказва OFFNews.bg. /“Сега“/
.
- Светлозар Лазаров за атентата в Ню Йорк: Либералният модел за миграцията се провали
Снимка: Би Ти Ви „Либералният модел за миграцията се провали” – обяви пред Би Ти Ви Светлозар Лазаров, по повод атентата в Ню Йорк, при който 29-годишния узбек Сайфуло Саипов уби осем души. Лазаров е бивш главен секретар на МВР в кабинета „Орешарски“ и настоящ национален координатор на „Атака“.
„Сега пак гледам и слушам как този бил добър човек. Попаднал случайно в Ню Йорк, бил работлив, нямало никакви признаци. Ако трябва да водим разговора по същество, тези теми не бива да ни ги пробутват. Става дума за спяща клетка, която е изпратена там” – категоричен е Лазаров.
„Този човек е поддържал връзки с лица, които са финансирали тероризъм. Какво повече трябва да стане, за да разберем, че либералният модел се провали” – коментира той.
„Аз съм оптимист. Ако помните, когато започнаха разговорите в самото начало, нямаше пари, нямаше развитие на казуса със заплатите. В момента има отпусната известна сума, но аз съм оптимист, че като се разгледа закона за бюджета, ще имаме по-позитивно развитие” – коментира още Лазаров.
По думите му по негово време е имало много конструктивен диалог със синдикатите.
„От гледна точка на искането им за нов закон за МВР, аз също считам, че имат право, защото законът беше създаден при едни условия. Необходим е нов закон за МВР” – коментира Лазаров. /“Сега“/
.
- Децата, родени в чужбина, с акт за раждане в България със собствено, бащино и фамилно име
Децата, родени в чужбина, ще имат акт за раждане у нас със собствено, бащино и фамилно име, реши Народното събрание, предава БНР.
Причина за нея са множество случаи, в които липсата на бащино име създава административни трудности на родителите при завръщането им в България. В мотивите се цитират и данни, според които само през 2015 година 9000 деца са били записани без бащино име. Водят се и дела.
Депутатите не приеха предложението на ДПС, които искаха служебно заличаване на българските имена на преименуваните по време на т.нар. Възродителен процес, добавя Националното радио. /“Сега“/
.
- Атака с автомобил и стрелба в Манхатън
Най-малко шестима убити. Властите смятат инцидента за терористичен акт
Снимка: Туитър Полицията в Манхатън е задържала мъж, който е стрелял по минувачи, предава AFP, позовавайки се на съобщение на органите на реда. Отговорният за инцидента е арестуван, няколко души са ранени. Говорител на полицията каза, че тя проверява случая. Стрелбата е била в Долен Манхатън. Стрелбата е била близо до сградата на кметството на Ню Йорк. Пред местни медии очевидци казали, че първо кола е преминала през алея за колоездачи и е ударила пешеходци и велосипедисти, предаде Асошиейтед прес. Фоторепортер на агенцията е видял най-малко един човек да лежи неподвижно на мястото.
Американските власти разглеждат днешното нападение в Ню Йорк като терористичен акт, съобщи Ройтерс, като се позовава на двама правителствени източници.
Федералното бюро за разследване се е присъединило към полицейското управление на Ню Йорк в разследването на нападението, уточнили източниците.
Няколко души бяха убити и голям брой бяха ранени, след като шофьор вряза автомобила си във велоалея край река Хъдсън в Манхатан и продължи да кара, преди да се блъсне в друг автомобил, съобщи в Туитър нюйоркската полиция. След това шофьорът излязъл от автомобила и извадил имитация на огнестрелно оръжие, преди да бъде прострелян и задържан от полицията, се уточнява в съобщението.
Според представител на органите на реда, цитиран от Асошиeйтед прес, най-малко шест души са убити и девет са ранени. /„Сега“/
.
- Българска пенсионерка, хваната с кокаин в Швейцария, посочи поименно организаторите на канала
Материал на Биволъ
Българската пенсионерка Цветанка Евстатиева е признала пред швейцарски разследващи, че братята Анри и Манчо Ковачеви от Враца са я използвали като „муле“, за да пренася дрога. На 30 юли т.г. тя е заловена на летището в Цюрих с близо 700 грама чист кокаин, докато се прекачва на полет от Сао Паоло за Атина. Информацията за организаторите на канала Анри и Манчо Ковачеви е стигнала до българските власти по официален път, но в МВР бездействат. Братята дори не са разпитани по случая, за който Биволъ писа подробно преди месец.
В публикацията на Биволъ бяха изнесени скандални факти за група за измами и наркотрафик във Враца. Веднага след нея нашият информатор, който застана с името си пред камера, беше жестоко пребит и предупреден да мълчи.
Въпреки това грозно потвърждение на обстоятелствата МВР продължава да пасува и явно няма никакво намерение да разследва съвсем реален канал за дрога. В началото на месеца ГДБОП проведе шумна акция във Враца и залови няколко дребни дилъра, но братята Ковачеви, които са известни с криминалното си минало, продължават да са на свобода.
Да се откупиш от лихвари като „муле“
Евстатиева е вербувана за „муле“ след като Ковачеви отнемат с измама единственото й жилище. В края на миналата година братята, които въртят заложна къща, дават на Цветанка паричен заем, срещу който тя залага апартамента си. През следващите месеци тя редовно изпраща пари за погасяване на дълга си с преводи през Western Union от Гърция, където работи. Братята-лихвари обаче претендират, че не са получили нищо и тя продължава да им дължи пари. Анри Ковачев успява да се сдобие с нотариален акт за апартамента на Цветанка и дори започва да иска от нея да му плаща наем, за да не я изхвърли на улицата.
Отчаяна, Цветанка приела „оферта“ от братята да пътува до Бразилия, за да донесе оттам „една чанта“, като срещу тази услуга те обещали да й върнат апартамента и да „опростят“ дълга. Братята й дали билет до Сао Паоло, 350 долара, мобилен телефон и инструкции да се настани в хотел и да чака обаждане – обяснява тя в показанията си пред швейцарските разследващи, които Биволъ видя.
Цветанка заминала за Сао Паоло с швейцарските авиолинии с полет от Атина и прекачване в Цюрих на 19 юли. След 9 дни очакване в хотела местен „ятак“ най-после се свързал с нея, за да й предаде черна чанта, която на вид била празна.
На 30 юли Цветанка кацнала обратно в Цюрих с полет LX93 от Сао Паоло. При рутинна проверка митничарите открили във вътрешно отделение на чантата 700 грама кокаин. Лабораторният анализ показал, че той е с възможно най-високата чистота – 92%.
Това дава индикации за сериозен канал на дрога, вероятно от Перу. През последните години тази държава стана по-голям производител на дрога от Колумбия и перуанският кокаин се счита за най-чистия на пазара.
Цветанка Евстатиева е осъдена по бързата процедура на 28 месеца лишаване от свобода, които сега излежава в затвор близо до Цюрих. При една от редките възможности да се свърже с външния свят тя разговаря с репортер на Биволъ и напълно потвърди казаното пред швейцарските власти.
„Анри ми купи билет за Сао Паоло, даде ми 350 долара и ми каза като кацна да ида в един хотел и да чакам там. Дойде един негър и ми даде една чанта да я занеса в София.“
Разследващите в Цюрих са я разпитвали най-подробно за Анри и Манчо Ковачев. Те показали на Цветанка серия от снимки, на които тя твърди, че ги е разпознала.
Нещо повече – от разговора с разследващите полицаи Цветанка разбрала, че те са наясно кои са братята Ковачеви и имат данни за техни криминални изяви и в други европейски държави.
МВР знае, но си трае
В средата на август по канал на Интерпол швейцарците изпращат в България информация за случая и искат данни за Манчо и Анри Ковачеви. Към този момент близките на Цветанка Евстатиева вече са я обявили за издирване, тъй като от няколко седмици нямат никакви новини от нея.
Анри и Манчо Ковачеви, Ники Циганина и полицаят Цветан Благоев
Преписката с показанията на Цветанка обаче потъва в сейфовете на ГДБОП и ОД МВР – Враца. Според българските правоохранителни органи явно няма повод за възбуждане на разследване. Братята Ковачеви дори не са разпитани.
Биволъ вече публикува снимки на Анри и Манчо Ковачев в задушевна компания с бившия полицай Цветан Благоев. Последният се прочу в медиите като изобличител на полицейски шефове от АЕЦ „Козлодуй“. Но „чадърът“ над братятя очевидно е от доста по-високо място.
На снимките с Ковачеви и Благоев личи и Ники „Циганина“, който има мрачна слава във врачанския ъндърграунд. Няколко часа след като Биволъ публикува снимките и информацията за задържаната в Швейцария пенсионерка, нейния внук Илиян беше пребит от трима непознати, които му счупиха ръката. Призивът ни към МВР да бъде осигурена полицейска защита за Илиян като важен свидетел остана глас в пустиня.
Анри Ковачев
На 3 октомври т.г. ГДБОП и прокуратурата проведоха шумна акция във Враца, в резултат на която задържаха няколко дребни дилъра. Посочените като организатори на съвсем реалния презокеански канал за дрога въобще не бяха обезпокоени.
Както разкри Биволъ, Анри Ковачев е пълномощник на фирма, регистрирана в офшорния щат Делауер, САЩ. Този факт е основание за американската агенция ДЕА да проведе собствено разследване. Но каквото и продължение да има тази история, то никак няма да е славно за българските власти, които вече игнорираха очевидни данни за опасна престъпна група, изложиха на риск живота и здравето на важен свидетели и демонстративно саботираха международно разследване на наркоканал.
- Без коледен концерт тази година в българския митрополитски храм в Ню Йорк
КОЛЕДНАТА СВЕТЛИНА В НЮ ЙОРК УГАСНА
Валентин Хаджийски, в. „България СЕГА“
Коледен концерт на Български детски хор и училище „Гергана“ в Ню Йорк през 2014 г. Снимка: „България Сега“ Преди по-малко от две години традиционните приятелски връзки между българската училищна общност и Българската православна църква в Ню Йорк бяха в апогея си.
Българско училище „Гергана“ в Ню Йорк, дето работя всяка неделя, имаше традиция още от създаването си през 2004 г. да изнася празничен хоров концерт в българската православна катедрала в неделята преди Коледа, след редовната служба. Това бе нашият скромен принос за единството на българската общност от различни поколения в града. Тържествени, често стъписващо красиви, концертите пълнеха храма до пръсване – малки и големи деца с одухотворени лица, млади семейства и техни близки. Което, разбира се, не става на службата в кой да е друг ден.
То бе и почти единственото в годината докосване до Църквата за почти всички наши деца и семейства, много от чиито семейства, естествено, са от различни етноси и религии, а и много от семействата от български православен произход никога не биха отишли там просто така.
Традицията се дължеше на Стефка Евстатиева, оперната звезда, чийто 70-годишен юбилей току-що чествахме, вокален педагог в училището ни през последните тринайсет години. Стефка е от свещеническо семейство и има старо познанство с митрополит Йосиф II. По-миналата неделя обаче дядо Йосиф се престори, че не я познава, а когато любезно му се „препоръча“, отказа да разреши тазгодишния ни концерт. Взел решение да не допуска „българското училище“ в сградата.
Допълнителни разговори показаха, че миналата Коледа свещенослужителите имали малък скандал с друга малка българска група, която нито е признато училище, нито е свързана с училище „Гергана“. Колеги от второто лицензирано българско училище в града, „Христо Ботев“, което по-рано се помещаваше в училищната сграда срещу храма, разказаха, че светите отци били обидени и на тях, че не им водили родителите и децата си на служба, но преди това сами не били разрешили на същите родители да изчакват децата си от училище в приземието на черквата, дето има скромен клуб.
Опитахме с писмо смирено да обясним на дядо владика, че е объркал училище „Гергана“ с друга организация, и да поискаме пак благословията му за концерта. Бяха направени бързи и тактични постъпки и от страна на генералното консулство в града да се изчисти недоразумението.
Напразно – митрополитът, собственоръчно, по уверенията на мой познат свещенослужител, безмилостно ни посече с отговора си миналия понеделник.
Водещата идея на писмото му е да изкопае непроходима пропаст между „Божия народ“ – богомолците, които ходят редовно на служба в неделя, и които сами по себе си са мили хора и наши познати, но се броят на пръсти и са със средна възраст над 70 г., и останалите – децата, младитесемейства, които в неделя са на училище, всички останали 99% от българите в града, които очевидно не спадат към „Божия народ“.
Владиката ни пише, че богомолците „си излизат от храма, щом вие влезнете в храма за концерт, защото… изпълнявате светски неправославни песнопения, които нямат място в православната ни Катедрала.“
Но това не е истина – богомолците, начело с епархийския настоятел д-р Атанас Пумпалов, мой добър познат от ООН, и с другите настоятели, споменати в цитираната по-горе статия, чакаха винаги с радост появата на децата в храма. Хоровете ни, няколко детски и възрастен, освен детски коледни песнички на български, винаги изпълняваха и рождественски песни от големи български и световни композитори. Концертът винаги завършваше с обща „Многая лета“ за „благочестивия и православен български и американски народ“. Рядък момент, в който всички се чувствахме братя.
Освен това митрополитът пише до ръководителката на училището: „[M]иналата година Вие лично официално сте предупредили катедралния ни свещеник да не поднася в края на службата светия Кръст за целуване и света анафора… че децата Ви са от различни религиозни общности и имате католици, протестанти, евреи, мюсюлмани и атеисти. А Вие като познавате децата си, защо ги водите в православния ни храм да ни изкушавате? Аз лично се страхувам от Вас, защото Вие можете да ни обвините в нетолерантност, прозелитизъм, насилие и harassment“.
Всъщност не само миналата година, а всяка година сме молили светите отци да не се поднася кръстът наред на всички наши деца от хоровете, наредени пред олтара след концерта, а родителите, които желаят, сами да могат да заведат децата си при епископа или свещеника. Както впрочем е и редът за всички други посетители в църквата. Още повече, че концертите ставаха след края на черковната служба. Молбата ни не винаги е бивала уважавана.
В училището ни учат деца от български етнически произход, понякога далечен, или родени в България, или с родители български граждани, сред които и български турци, татари, евреи, арменци, роми, деца с родители американски и други протестанти, католици, хиндуисти, шинтоисти, и, разбира се, атеисти и агностици. Приемаме с радост всички желаещи да се запишат децаи това е не само нашесобствено разбиране, но и изискването за недискриминация по смисъла на американския федерален закон, по който сме инкорпорираникато училище с нестопанска цел.
Всички наши деца са обединени от обичта си към България, която възприемат и по наше внушение като вълшебна приказка, към българския език, българското училище и приятелите си там. Имахме искрено желание да запознаем децата и с БПЦ като важен фактор за формирането на нашата народност и пазител на голяма част от историята ни като народ и държава. Коледните концерти ни предлагаха чудесен – и всъщност единствено достъпен – формат за тази цел.
Не е възможно например да приемем представители на БПЦ в клас да преподават вероучение – това, добре е известно, е категорично забранено за училище с нестопанска цел от американското законодателство. А освен това, честно казано, БПЦ няма нужния педагогически ресурс за такава работа.
И така, една прекрасна рождественска традиция с 13-годишна история, обединяваща българитеот различни поколения и произход в Ню Йорк, е погубена. Почти никой българин в града не одобрява това, мнозина миряни са разгневени не на шега. Погубена е традицията без наложителна причина, без лоши чувства – на срещата с президента Радев на 22 септември в генералното консулство се видяхме с дядо Йосиф и разговаряхме много приятелски, без да става дума за концерта.
Изглежда инициативата иде „отгоре“. В свое интервю отпреди две години тивериополският епископ Тихон, предстоятел на църковното настоятелство на патриаршеската катедрала “Св. Александър Невски”, казва: „Има едно синодално решение от 2011 г., което забранява православни и инославни да бъдат на едно място. Та нали планетата Земя е едно място, на коетоживеем всички. Когато сме в самолет, той да пада ли, ако на борда му се окажем хора с различна вяра? Или ако почне да пада, да не се молим, защото има и друговерци, които се молят? Трябва ли да сложа детектор на църквата, за да видя кой какъв е, преди да влезе в нея? Това са огромни недомислия, които неясно защо се решават в Светия Синод.“
БПЦ притежава голяма част от българската история, но не иска да се научи как да привлече днешните българи под покрива си, да докосне душите им, да „адресира“ реалните им духовни и социални потребности. Тя очаква ние, „културтрегерите“, както презрително ме титулува наскоро познат клирик, във връзка с разочарованието ми от владишкото писмо, да им събираме и ги снабдяваме наготово с вярващи. Както иска в България държавата да я пусне наготово в училищата, да й даде ex officio достъп до събрани не от нея деца – и до държавни заплати.
В Ню Йорк не само много от българските деца са с различен етнически произход, но и църквите са буквално на всеки блок, почти всички – в пъти по-внушителни от нашата, и поне пред половината има надписи, че „всички вери са добре дошли“. А БПЦ не само не иска в храма си български деца, пеещи песнички за Коледа, но и невярващи българи изобщо. Невярващите нямат право да й се месят.
Но как БПЦ служи на самите си вярващи? Българите в Ню Йорк, разбира се, имат приятели американци, били са на американски религиозни служби на разни изповедания, например упокойни, усетили са що са истински духовници, що е истинска духовна общност, и без да щат, правят сравнение с БПЦ. Как тя помага на вярващите да се справят например с екзистенциалната си тревога пред смъртта? Знае ли как да утеши скърбящите, да отдаде достойна, или поне великодушна, почит на живота на покойника, да сплоти общността с надежда за вечността на живота? Всеки, който е ходил наскоро на българско православно опело в Ню Йорк, знае, че не – БПЦ не знае и не умее такива неща.
Българските училища в Ню Йорк също са в постоянна конкуренция с американските за място в сърцата на деца и родители. Голяма е радостта ни, когато дете от първи клас, ходещо през седмицата в елитно американско училище на Upper East Side в Манхатън, ни пише, че харесва българското училище повече от американското, или когато татко на петокласничка казва, че ще доведе американската учителка на сина си при нас да види как със занятия веднъж в седмицата се постига повече, отколкото при тях за пет дни седмично.
Работата с детските души, с всяка от тях, one at a time, изисква много труд, търпение, посветеност, любов и професионално умение. В нея няма царски, нито владишки пътища.
.
––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––-
Бел.ред.: Съжаляваме за това решение на Негово високопреосвещенство владиката Йосиф и за това, че децата от Български детски хор и училище „Гергана“ вече няма да изнасят концерти за Рождество Христово в българския митрополитски храм „Св. св. Кирил и Методий“ в Ню Йорк, за което пише авторът Валентин Хаджийски във в. „България Сега“. И не защото няма в САЩ към някои храмове и български неделни училища, или деца и родители, които се черкуват; и не защото образованието и вярата не могат да бъдат съчетавани. А защото българските православни храмове в САЩ са, както е известно, не само духовни средища. Те имат и друга роля, каквато нямат в Родината. А именно и на особен вид средища за българските емигранти. А ситуациите на противопоставяне и недоверие няма да накарат по-скоро светски настроените родители да се обърнат към православната вяра, нито ще напълнят храма Божи с възрастни и деца. Но ще лишат и възрастните, и децата, ще лишат българските емигранти в Ню Йорк от едно празнично събитие, което ги е обединявало, и което са очаквали и провеждали всяка година с радост.
.
- Тръмп разсекретява документи за убийството на Кенеди
Убийството на президента Кенеди Президентът на САЩ Доналд Тръмп обяви в „Туитър“, че хиляди документи от Националния архив, свързани с убийството на 35-ия президент на страната Джон Кенеди през 1963 г., ще бъдат публикувани в уречения срок, тоест днес, предаде ТАСС.
„Отдавна очакваното публикуване на документите за Кенеди ще стане. Много интересно!“, отбеляза държавният глава. Още миналата събота той обяви, че ще разсекрети досието по убийството на Кенеди, но при условие, че бъде получена „допълнителна информация“. По-късно Белият дом поясни, че Доналд Тръмп иска файловете да бъдат публикувани, а ако някое ведомство смята това за неправилно, то следва „да представи убедителна и ясна обосновка“.
Асошиейтед прес отбеляза в свой коментар снощи, че по този повод Тръмп се е оказал под натиск от две страни. Изследователи на „убийството на века“ настоявали той да се съобрази със закона от 1992 г., който изисква тази седмица да бъдат публикувани всички 3150 изцяло засекретени и 30 000 частично засекретени досега документи по случая. Американските разузнавателни служби обаче, позовавайки се на същия закон, го призовавали да задържи някои от тях „далече от очите на публиката“ по съображения за националната сигурност. По всичко личи, че Тръмп е подкрепил искането на първата страна.
Кенеди бе убит на 22 ноември 1963 г. в 12:30 ч. местно време в гр. Далас, щата Тексас. Той е фатално ранен от няколко куршума, докато пътува с жена си Жаклин, губернатора на Тексас Джон Конъли и съпругата му Нели Конъли, придружени от президентския конвой. 10-месечното разследване на комисията „Уорън“ между 1963 и 1964 г. установява, че президентът е убит от Лий Харви Осуалд, който е действал сам. На свой ред той е убит няколко дена по-късно от Джак Руби преди да се яви пред съда. Въпреки това, анкети, правени между 1966 и 2004 година, показват, че до 80% от американците подозират, че това е правителствено прикритие.
Друго твърди Комисията по убийствата на Камарата на представителите на САЩ, която заявява през 1979 г., че президентът Джон Ф. Кенеди вероятно е убит в резултат на конспирация. Комисията намира много недостатъци в оригиналното разследване на ФБР и на комисията „Уорън“. Въпреки че се съгласява с твърдението на „Уорън“, че Осуалд извършва всички изстрели, които раняват Кенеди и губернатор Конъли, Комисията по убийствата твърди, че са извършени поне четири изстрела и че има голяма вероятност стрелците да са били двама. Тя не определя нито един човек или група хора замесени в убийството, освен Осуалд. Тя обаче допълва, че ЦРУ, Съветският съюз, мафията и още няколко други групи не са замесени пряко, макар и да не отричат замесването на индивидуални членове на тези групи. Убийството на Кенеди все още подлежи на ожесточен дебати и е дало начало на много теории на конспирациите в САЩ. /“Сега“/
.
- Димитровден
Свети Димитър е един от любимите светци на българина. На празника, който се чества на 26 октомври имен ден имат всички носещи неговото име: Димитър, Димитрина, Драган, Димо, Димка, Митко, Митре, Митьо, Димo, Димчо, Димка, Димaнa и други. На именниците честито!
Народът ни нарича празника Димитровден, Митровден или Разпус и той има особено значение за целогодишната трудова дейност. Димитровден и Гергьовден разделят стопанската година на два сезона – зимен и летен. Една пословица казва, че св. Димитър носи зимата, а св. Георги – лятото. Времето от Димитровден до Никулден народът нарича „Сиромашко лято“.
На 26 октомври християнската православна църква почита паметта на св. Великомъченик Димитрий Солунски-Мироточец, живял през ІІІ в. Той бил син на градоначалника на Солун и след неговата смърт поел поста му. Св. Димитрий много пъти спасявал града от вражески нападения и бил много почитан от жителите му. Светецът открито изповядвал християнската вяра по време, когато имало жестоки гонения срещу християните. Заради това езичниците на император Галерий го затворили в тъмница, а по-късно, на 26 октомври, го убили с копие. Същата съдба сполетяла и сподвижника му Нестор, когото християнската църква почита на следващия ден. Мощите на св. Димитър били положени в сребърен ковчег, в малък каменен храм, в който се случвали чудеса. Според преданието от мощите на светеца течало благовонно миро и затова го нарекли Димитрий Мироточиви. Заради чудотворната си сила св. Димитрий е почитан като покровител на Солун.
В иконографията той се изобразява като светец воин на червен кон, убиващ Лий – символ на неверника антихрист. Предание разказва как заедно с брат си запалил Света гора и светогорските манастири, за това ги хвърлили три години на морското дъно, а лелите им Св.Петка и Св.Неделя молили Господ и Богородица да го пуснат.
Друго българско народно предание, представя Свети Димитър като брат близнак на Свети Георги. Приживе братята се разделили, тръгвайки по света в различни посоки. Георги му зарекъл, че ако види от стряха кръв да капе, то значи е умрял. След време Димитър видял една стряха да капе и тръгнал към Георгиевата страна на света, заварил ламя, която била изяла Георги. Притиснал Димитър ламята и тя му дала душата на Георги. После двамата яхнали конете и литнали към небесата. Там си раздели годината по братски – за свети Георги лятото, а за свети Димитър – зимата.
В народните представи дойде ли Св. Димитър на коня си от брадата му започва да пада сняг, т.е идват зимата и студа. В съботата преди Димитровден се прави Димитровска задушница – на която се раздава жито и питки за помен.
Около Димитровден завършвали и строежите на нови къщи. По традиция стопаните дарявали зидарите, а баш-майсторът казвал дюлгерски благослов за здраве и берекет в новия дом. Обичаят изисквал, стопаните на новата къща да заколят бял овен и да поканят цялото село за освещаването на дома. Поради тази причина на този ден празнуват и строителите.
На деня на светията, стопаните се разплащат и разпускат наетите от Гергьовден работници, овчари и ратаи, на места този празник се нарича Разпуст, а на най-грижовните ратаи, стопаните дарявали кат нови дрехи, овен или агънце.Димитровден е изпълнен с много гадания за предстоящата зима и година: ако месечината е пълна – пълен ще бъде и кошера с мед и ще се роят пчелите. Вечерта срещу празника, овчарите хвърляли в кошарата една тояга. Ако на сутринта овцете са лежали на нея се смятало, че зимата ще е дълга, тежка и студена.
Характерно е и обредното гадаене по първия гост стъпил в дома /полазник/, добър и заможен ли е госта, такава ще е и годината.По стар обичай на имен ден се ходи неканен и се носят бели цветя за именника, за да е блага зимата. Цветята се увиват с ален конец, за да са здрави именниците цяла година.
На Димитровден на трапезата се приготвя курбан или гювеч от овнешко, яхния с пиле – с петел ако именника е мъж и с кокошка ако е жена. Сервират се и зеленчуци. Също на масата се слага варена царевица, пестил, пита с ябълки или печени ябълки, рачел, тиква.
Житието на св. Димитър е преплетено с това на св. Нестор, който се почита на следващият ден, същият който българите наричали Мишкин ден.
Деня след Димитровден българите наричат „Мишинден”, „Мишкин празник”, „Мишляци”, „Пуганци” („поганец” означава „езичник” и е табуирано название на мишката). линк
Св. велкикомъченик Димитрий Солунски Мироточиви бил родом от Солун, баща му, управител на града, имал в дома си стая с икона и кандило. След смъртта на родителите си Димитрий заел висок военен пост, получил заповед да преследва християните. Но той, обратно, ги покровителствал.Император Максимилиан, на връщане от поход на Изток, спрял в Солун, поискал Диомитрий да се откаже от вярата в Христа. Увещанията били напразни, хвърлили го в тъмница. Устроили тържество в цирка. Лий, прочут борец, приканил осъдените християни на борба и ги хвърлял там в падина върху копия, забити с острието нагоре. Оръженосецът на Димитрий, Нестор, изпросил разрешение от господаря си да иде на борба – отишъл и захвърлил Лий в пропастта. Затуй по нареждане на императора Нестор бил обезглавен, а Димитрий – прободен с копие в 306 година.Св. велкикомъченик Димитрий Солунски Мироточиви бил родом от Солун, баща му, управител на града, имал в дома си стая с икона и кандило. След смъртта на родителите си Димитрий заел висок военен пост, получил заповед да преследва християните. Но той, обратно, ги покровителствал.
Император Максимилиан, на връщане от поход на Изток, спрял в Солун, поискал Диомитрий да се откаже от вярата в Христа. Увещанията били напразни, хвърлили го в тъмница. Устроили тържество в цирка. Лий, прочут борец, приканил осъдените християни на борба и ги хвърлял там в падина върху копия, забити с острието нагоре. Оръженосецът на Димитрий, Нестор, изпросил разрешение от господаря си да иде на борба – отишъл и захвърлил Лий в пропастта. Затуй по нареждане на императора Нестор бил обезглавен, а Димитрий – прободен с копие в 306 година.Християните запазили мощите на светеца. След като гоненията били прекратени, над лобното място и гроба на св. Димитър в Солун бил построен малък храм. В него ставали много чудеса. По-късно храмът бил разширен и тогава намерили нетленните останки на мъченика. От тях потекло благовонно миро и затова Църквата го нарекла Свети Димитър Мироточиви. Заради чудотворната сила на мощите му, св. Димитър бил почитан като покровител на гр. Солун. За мироточивите му мощи се говори в паметници от Х век.Днес мощите на св. Димитър се съхраняват във великолепната базилика, издигната на мястото на малкия храм. В деня на неговата памет в Солун се стичат поклонници от цял свят.Мощите на св. Димитър в църквата „Св. Димитър Мироточиви“ в Солун. Relics of Saint Demetrius of Thessaloniki, Greece. Relics located at the Greek Orthodox Church of Saint Demetrius in Thessaloniki. Source: www.commons.wikimedia.org Св. Димитър. Светогорска щампа от ХІХ век Почитта към великомъченик Димитрий Солунски се разпространила широко на Балканите. Особено почитан е в Света Гора (Атон). В манастира Ватопед, Панталеймоновския и Ксенофския манастир се пазят частици от неговите мощи.
Името на св. Димитър е свързано и с историята на българския народ. През 1185 година, по време на двувековното византийско робство, братята-боляри Асен и Петър обявили в Търновград, че не признават повече византийската власт. Това станало на 26 октомври, на храмовия празник на построената от тях църква, наречена на св. Димитър. Закриляни от него, въстаниците довели борбата за независимост и възстановяване на българската държавност до успешен край: през пролетта на 1187 г., след неуспешна обсада на гр. Ловеч, византийският император подписал мирен договор, който признал властта на Асен и Петър над Северна България. Така започнала историята на Второто българско царство.
„Свети Димитър“ е възрожденска българска църква в град Кюстендил и се намира в източната част на града. Средствата за построяването и украсата на храма са осигурени от заможни кюстендилци, духовници, учители, занаятчии и други. През 1865 год. е открито второто за града взаимоспомагателно училище, наречено Долномахленско. Инициатор, ктитор и главен учител е Димитър Стоянов /Даскал Димитри/. Автор на по-голяма част от иконите е известният самоковски художник Иван Доспевски. Иконата на Свети Димитър в църквата е дело на видния български зограф от Берово Гаврил Атанасов.
- Илейн Дюк: Терористи искат да организират нов 11 септември
САЩ очакват нов 11 септември. Джихадистите засега залагат на „малки атаки“, за да ангажират своите поддръжници, смята министърът по сигурността
Илейн Дюк Терористи подготвят мащабни атентати, предупреди изпълняващата длъжността министър на вътрешната сигурност на САЩ Илейн Дюк в изявление в американското посолство в Лондон, съобщиха британските медии, предаде ТАСС.
„Терористични групировки – „Ислямска държава“ или други, искат да организират голям взрив, подобен на атентата на 11 септември. Те се канят да използват самолет, разузнаването не се съмнява в това“, заяви Дюк. Според нея терористичните актове с коли и хладно оръжие са необходими на екстремистите, за да създадат атмосфера на ужас и да не остават без работа бойците им. Но това не значи, „че са се отказали от основния сценарий със самолет“.
„Джихадистите сега са в преходен период, защото трябва да приведат финансите си в ред. Те имат нужда да са видими, да ангажират своите поддръжници, затова прибягват до малки атентати и са доволни засега от тях“, смята Илейн Дюк. Шефът по сигурността, която е работила при трима президенти на САЩ, отбеляза освен това, че нивото на терористична заплаха в САЩ е „невероятно високо“. „Терористите са силни, приспособяват се бързо към всичко и заплахата днес е на най-високото си ниво след 11 септември. Трябва да разполагаме с всички възможни средства за противодействие“, каза тя.
На 11 септември 2001 г. терористи самоубийци от „Ал Кайда“ плениха пътнически самолети, които се разбиха в кулите на Световния търговски център в Ню Йорк, в Пентагона във Вашингтон и в щата Пенсилвания. Това е най-големият и най-кървав терористичен акт в модерната история. Загинаха 2996 души, над 6000 бяха ранени, психологическите травми на хиляди хора останаха за цял живот.
Във вторник шефът на британското вътрешно разузнаване МИ-5 заяви, че никога през 34-годишната си кариера не е бил свидетел на толкова голяма терористична заплаха, каквато сега е надвиснала над Обединеното кралство. Андрю Паркър заяви в публична реч, че заплахата е „многоизмерна, еволюира бързо, с невиждани преди мащаб и темпо“. При четири нападения в Лондон и Манчестър т.г. загинаха общо 36 души, а властите са осуетили 20 нападения през последните четири години, като само за последните седем месеца са били предотвратени седем заговора на ислямисти, уточни Паркър. /“Сега“/
.
- Етнографският музей представя „Културно наследство в миграция: добри практики и проблеми“
На 18 октомври, денят на св. Злата, небесна застъпница на българските емигрантки, в 17:00 ч. в Института за етнология и фолклористика с Етнографски музей при БАН ще бъде официално представено изданието „Културно наследство в миграция: добри практики и проблеми“, а в 18:00 ч. ще бъде открита изложбата „Културно наследство на българите в миграция“. Книгата съдържа научноприложните изводи и резултати.
Изложбата представя снимки и предмети, събирани в най-мащабното до момента проучване на българските общности зад граница, осъществено през последните три години от екип от учени от ИЕФЕМ – БАН, съобщиха от музея.
Изданието „Културно наследство в миграция: добри практики и проблеми“ и изложбата „Културно наследство на българите в миграция“ са резултат от работата по проект „Културно наследство в миграция. Модели на консолидация и институционализация на българските общности в чужбина“, финансиран от Фонд „Научни изследвания“ към Министерство на образованието и науката на Република България.
Изследователите са обиколили 80 населени места в 16 страни в Европа и в няколко щата в САЩ, срещнали са се с представители на над 300 български неделни училища, танцови формации, посолства и консулства, културни институти и центрове, дружества и асоциации, хорове, български магазини и ресторанти, медии, както и отделни артисти. Наблюдавали са и са документирали разнообразни активности и събития от културния живот на сънародниците ни в чужбина като чествания на национални, просветни и религиозни празници, училищни тържества и форуми, църковни служби, учебни занятия в българските неделни училища, репетиции на танцови и певчески състави, както и участието им във фолклорни събори и фестивали, концерти, представяния на книги, изложби, спектакли, откриване на паметници.
Като ключови елементи на културното наследство на българската емиграция се очертават българският език, православието, официалният и традиционният календар, обичаите, народната музика и народните танци, българската литература и книжнина, храната, паметниците на именити българи. Изложбените пана илюстрират моделите на трансфериране, съхранение, предаване на следващите поколения, обогатяване, трансформиране, промотиране и популяризиране на различни елементи на културното наследство. Сред събраните предмети са училищни сувенири, издания на българи в чужбина, шевици, изработени от наши емигранти, и т.н.
Сред основните проблеми са неадекватните учебни програми и учебници за българските неделни училища, липсата на финансиране за ранно езиково обучение, недостатъчната грижа за свещенослужителите ни в чужбина, неангажираността на държавните институции с фолклорните формации, липсата на подготвени кадри и учебни пособия, посветени на традиционните обичаи и обреди, отпадането на празници от националния календар, повсеместният дефицит на материали, представящи и рекламиращи България, силно намаляващият интерес към българска литература и изкуство.
Важните препоръки, които отправят изследователите към българските държавни институции, имащи отношение към българите в чужбина, са българската нация да бъде възприемана не само като затворена в държавните граници и историческите области, а да включва и мигрантите и техните поколения; държавните институции да се откажат от приоритизирането на учениците и творците в политиките към българската диаспора; да бъдат преосмислени приоритетите на Държавната агенция за българите в чужбина, както и да бъдат предприети изменения и допълнения в Закона за народните читалища и в Постановление №103 на Министерски съвет.
В наши дни политиките по отношение на мигрантските общности се основава на виждането за нацията като затворена в държавните граници и образа на емигранта като „загубен за нацията“, „предал родината“, „избягал/напуснал“ и пр. В свят на все по-активни мобилности и в обединена Европа подобна визия е неадекватна и непродуктивна. Българите в чужбина би следвало да се възприемат като интегрална част от нацията и техните културни практики да се впишат в културното ни наследство. Държавата трябва последователно да прокарва политика за подобряване на образа на българските емигранти.
Политиките на българската държава към мигрантите във връзка с културното наследство е насочена преимуществено към децата (първо и половина и второ поколение). Държавните културни политики (и от България, и по места) би следвало да са насочени към всички възрастови, професионални и териториални общности без приоритизиране на ученици, творци, свещенослужители и (не)формални общностни лидери. Ако възрастните не усещат грижата на държавата и културното ни наследство не бъде съществена част от живота им, и техните деца няма да се възползват от насочените към тях политики.
Посолствата и дипломатическият състав нерядко се разграничават от мигрантските общности и техния вътрешен живот, което показва липса на държавна политика в това отношение. Би следвало да има единен подход към българските емигрантски общности, основан на схващането им като интегрална част от нацията, естествени посредници между българската държава и местните общества и осъществяващи богат културен живот.
Поради липсата на културни институти на много места, както и на активна държавна културна политика, а и заради неангажираността с дейностите на БКИ, местните общности изграждат паралелни на държавните институции. Тази тенденция би следвало дори да се подкрепи от държавата, като се създаде механизъм за подпомагане на новосъздените емигрантски институции (различни от БКИ) да получат възможности за провеждане на културна дипломация и организиране на различни културни прояви (изложби, прожекции на филми, представяне на книги и други произведения на изкуството и пр.). Политиките на държавата не трябва да се осланят само на официално регистрираните юридически лица (асоциации, организации, клубове и пр.), а да се имат предвид и неформалните общностни, индивидуалните артисти или културни мениджъри.
За да се съсредоточи върху реалния си предмет на дейност – българите в чужбина, ДАБЧ трябва да бъде освободена от вменените ѝ непривични функции, свързани с българско гражданство на чужденци с български произход, като те бъдат прехвърлени на Министерство на правосъдието. Илюстрация на неприоритетното отношение към българските емигрантски институции и техните културни практики е неактуалният публичен регистър на тези организации на сайта на ДАБЧ. Наложително е задачите на Агенцията да бъдат така преосмислени, че тя да може да координира дейностите и политиките, насочени към българите в чужбина. За целта трябва да се преструктурира и бюджетът й, като в него целево присъстват пера за изследвания и мониторинг на резултатите от политиките.
Източник: БГНЕС
.
- Днес е Петковден
Зимният Петковден не е само празник в чест на св. Петка (Параскева) като закрилница на децата, но и дава началото на почитта към покровителя на семейството и рода. По традиция се правят оброчни курбани, сборове и служби за здраве и плодородие. На хорото на мегдана се хващат моми и ергени, а родителите оглеждат играещите за бъдещи снахи и зетьове. Жените раздават питки за здравето на животните. Св. Петка покровителства брака и плодовитостта. В народните легенди светицата се смесва и с духа – покровител на къщата и семейството (затова се явява като змия – пазителка на дома). В християнската митология светицата се почита като покровителка на жените и техните домашни дейности – предене, тъкане, кроене, шиене. Петковден, празникът, с който се почита Св. Петка Търновска, се смята за завършек на лятото и есента, а с това и на активния стопански цикъл. Народът отбелязва деня като начало на зимните празници.
В някои райони Петковден е женски празник. Правят се питки, намазани с мед и наречени на светицата. След литургията най-възрастната жена коли петел или кокошка, от които се вари курбан, като това става на високо място или край извор с целебна вода, посочен от Св. Петка. Свещеникът освещава курбана и женският празник започва.
В района на Тракия около Петковден са известни специални жертвоприношения на черни кокошки, наричани Кокоша черква, Господева черква, Божи дух.
На Петковден се месят колаци, като най-големият от тях се нарича на св. Петка. Хлябът и къщата трябва да се поръсят със светена вода и цялото домочадие да се поклони трикратно на погачата.
Обредна трапеза: овче месо, курбан чорба, яхния с праз, сарми.
Честито на именниците днес: Петко, Петка, Петкан, Петра, Петрана, Петрина, Петрия, Петричка, Петкана, Пенко, Пенка, Параскев, Параскева, Парашкев, Парашкева, Паруш, Кева.
––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
Св. Параскева (Петка) е особено обичана и почитана светица в много поместни църкви. На нея са посветени и много храмове. Редно е, обаче, да различаваме преподобната Параскева (Петка) Епиватска Българска, живяла в X-XI век (чествана на 14 октомври). Тя била родом от Епиват (Тракия) от родители българи. Животът й и посмъртните чудеса вдъхновено е описал св. патриарх Евтимий. От 1238 г. до падането под турско робство светите й мощи са почивали в църквата „Св. Петка Търновска“ във Велико Търново. След вековни странствания през 1641 г. те били положени в катедралата в Яш (Северна Румъния) и са днес място на поклонници от цял свят. Както и от:
Преподобномъченицата Параскева Римлянка (26 юли), живяла през II век и по апостолски проповядвала на езичниците дори в Рим, столицата на империята. Посечена с меч след жестоки и дълги мъчения, св. Параскева обърнала със смелостта и чудесата си мнозина във вярата. Мощите й по-късно били пренесени в Цариград.
Великомъченицата Параскева Иконийска (28 октомври), родом от Икония (Мала Азия), отдала живота си на милосърдие и проповед, посечена след много мъчения също с меч по време на гонителя Диоклетиан през 303 година.
Св. преподобна Параскева Епиватска, наричана от нашия народ и Петка Българска, е една от най-обичаните и почитани светици не само в България, но и в целия православен свят.
Живее през ХI век, просиява с чудни монашески и аскетични подвизи в светите земи на Палестина и завършва земния си път в родния си Епиват, където нетленните й мощи извършват многобройни чудеса. Оттам започват нейните дълги посмъртни скитания по земите на Балканския полуостров, които я правят „своя“ и за българи, и за сърби, и за румънци, и за гърци…
Освен благочестивия й живот и чудотворните й мощи, за всеправославната почит към св. Параскева голямо значение има и нейното име, което на гръцки означава „петък“. Това е денят на кръстната смърт на Спасителя. Монахинята св. Параскева често се изобразява на икони и стенописи редом със св. Неделя в царски одежди – символ на Възкресението в неделния ден.
Въздигането на посмъртната слава на св. Параскева е свързано с българското царство. Когато Източната римска империя пада под властта на латините (след 1204 г.), мощите на преподобната Петка били пренесени от Епиват в Търново през 1238 г., по времето на цар Йоан Асен II и патриарх Йоаким. Тук преподобната се радва на изключително почитание като покровителка на града и на цялото царство. Тук е написано и най-вдъхновеното житие на светицата – от св. патриарх Евтимий. В Търново светите мощи остават до падането на българската столица през 1393 г. След това са пренесени в свободния още Бдин, столицата на Видинското царство, но когато османците завладяват и тази твърдина в 1396 г., реликвата отново е пренесена, този път в Белград. След окончателното завладяване и на сръбските земи при султан Сюлейман Великолепни мощите на светицата били пренесени в Цариград в 1521 година.С благословението на Вселенския патриарх Партений на 13 юни 1641 г. мощите на св. Петка са пренесени в новопостроения храм „Св. Три светители“ в Яш. Храмът е издигнат по времето на крал Василий Лупу и осветен от Молдовския митрополит Варлаам. В тази църква те били съхранявани в готическата зала на Василий Лупу в параклиса, където след избухналия пожар по чудо остават невредими.
Рravoslavieto.com
–––––––––––––––––––––––––––
Църквата „Св. Петка Българска“ в мeстността Рупите бе завършена, осветена и открита на 14 октомври 1994 г. По-късно в изпълнение на желанието на починалата на 11 август 1996 г. ясновидка фондация „Ванга“ започна изграждането и на манастир. Приживе Ванга споделяла, че на Петковден преди хиляди години е изригнал вулканът Кожух. Под огнената му лава бил погребан древният град Петра. Пророчицата вярвала, че мястото е необичайно и излъчва особена и непозната енергия, с която тя се зареждала. Над 330 тона мраморен кръст е изграден по заръка на пророчицата на мястото на изгасналия вулкан Кожух. - Заповядайте на музикалния празник „Среща на поколенията“
Изключителен по мащабите си музикален празник за българите в Чикаго предстои тази неделя (15 октомври).
Концертът е озаглавен „Среща на поколенията“, защото целта му е да събере гости от всички възрасти. На сцената на «Коперникус театър» ще излязат Щурците, Фондацията (които точно преди три години имаха концерт в Чикаго – вж. тук) и изпълнителите Васко Кръпката, Графа, Дони и Нети, Михаела Филева. Водещ ще е Влади Въргала.
Програма на Фестивала:
14:00 – Отваряне на вратите
15:00 – Васко Кръпката
16:00 – Михаела Филева
17:00 – Графа
18:00 – Дони и Нети
19:00 – Фондацията
20:00 – ЩУРЦИТЕЗа удобство на зрителите през цялото време ще има отворени три бара за напитки и зала, в която ще се предлага храна.
Адрес на концертната зала:
Copernicus Center
5216 W Lawrence Ave, Chicago, Illinois 60630За билети – вж. линк:
http://copernicuscenter.org/bulgarian-music-festival-2017/Още инфо на ФБ:
https://www.facebook.com/events/1775022932789253/Информацията на английски – вж. тук:
https://www.eurochicago.com/2017/10/bulgarian-music-festival-2017/.
- Какво дължим на Райна Княгиня? Кметът на Панагюрище v/s историка Б. Димитров
КМЕТЪТ БЕЛИШКИ РЕАГИРА НА ИЗКАЗАНО ОТ ПРОФ. БОЖИДАР ДИМИТРОВ МНЕНИЕ ЗА ПРИНОСА НА РАЙНА КНЯГИНЯ
Спаска Костуркова, Рia-news
Портрет на Райна Княгиня „Какво толкова е направила Райна Попгеоргиева?! Ушила е знамето” – заяви в предаването „Тази неделя” историкът проф. Божидар Димитров, като омаловажи приноса на Райна Княгиня за освобождението ни. Той изтъкна, че баба Неделя заслужава да бъде наречена велика българка и не чак толкова заслужава Райна Княгина.
По този повод кметът на Община Панагюрище Никола Белишки изрази личното си отношение чрез пост в социалните мрежи. Ето какво написа градоначалникът:
Кметът на Панагюрище Размисли по повод изказано от проф. Божидар Димитров мнение…
Какво ли е направила Райна, която народът нарече „Княгинята“?
Да, ушила е едно знаме. Главното знаме на IV-ти Революционен окръг по време на Априлското въстание. На този окръг, който въстана. Въстана така, както трябваше да въстанат и другите четири окръга, но там дали смелчаците бяха малцина…
Ушила е това знаме, но преди това е целунала кръста и Евангелието, и се е заклела със страшната клетва „Свобода или смърт“. И не само го е ушила, а го е и развяла, сама, по собствен избор.
Хайде сега, представете си я: XIX-ти век. Тя – жена, девойка, 20-годишна. Възпитана в патриархално семейство в градче на Османската империя, баща – свещеник. На площада, яхнала кон, препасана със сабя и револвер. Развява знаме. В името на бунта, в името на свободата. Колко други го направиха? Историята на това въстание показва, че даже и мъжете са били твърде малко.
Представете си я пак, месец след погрома на въстанието – бита, изнасилвана, развеждана гола по пловдивските улици, замеряна с камъни, умираща от глад, захвърлена в пазарджишкия затвор. И разпитите: „Ти ли си българската княгиня? Ти ли уши знамето?“. И отговорите: „Аз съм българска учителка. Аз уших знамето. Аз го носих. Защото народът искаше така“…20-годишна, жена, християнка, израснала в патриархалното семейство на свещеника от малкото градче в голямата изостанала Османска империя.
Дори и от позицията на днешното време, от позицията на хора, живеещи в свобода, в демокрация, с равенство между половете – нейният морален избор и отговорността от него изглеждат трудни, нали?
Когато отива да учи в Русия, успява да издейства с помощта на Московското женско дружество, 32 панагюрски деца, сираци от въстанието, да заминат на руска издръжка и да получат образование там, тя им става настойник. Или може би е маловажно?
Представете си я вече в свободна България. Вдовица на 42 години. С пет деца – отглежда ги сама. Бедна, болна заради жестоките побои, които е понесла, обикаляща из софийските квартали, за да акушира. За да помогне на хиляди българчета да дойдат здрави на този свят, за да помогне на хиляди българки да минат безпрепятствено по моста между живота и смъртта, наречен „раждане“. Ще кажете – това й е било работата. Така е. Но освен работата си, тя имала и една мечта – България да има болница за женското здраве, специализирана болница. Тя е първата дипломирана българска акушерка.
Акуширайки на богатите българки и на съпругите на дипломатите, събирала пари. Събирала пари, късайки от залъка на петте си сирачета. Пари за болница. Така, с тези пари и с подкрепата на влиятелни хора, на чиито жени и деца е помогнала, е създаден „Майчин дом“. А днес ние, нейните наследници, след повече от 100 години, се чудим как, кога, къде да направим специализирана болница за детското здраве.
И ако това не я прави велика българка, то поне нека да й отдадем заслуженото като велика майка. Ражда петима сина. Но това не я спира да осинови и още едно дете – сираче, момиче. Погребва съпруга си. Погребва единия си син – още дете. Другите си пет деца отглежда сама – в бедност, болна, но силна. И не просто ги научава да обичат родината си, научава ги, че трябва да бъдат готови да жертват живота си за България. Четирима сина – четирима български офицери. Насочва ги към тази професия във време, в което младата ни държава се люшка от война във война. Колко български майки биха го направили? Е, тя го е направила.
Позорно е ние днес да се отнасяме към националните си герои като към участници в телевизионно риалити. Сити, скучаещи, потънали уютно в собствената си суета и в битовизмите си, да поглеждаме назад във времето и да гласуваме кой от тях е по-по-най, кой да отпадне, кой да остане. Грозно е към тях, обидно е към нас, грях е спрямо следващите.
.
- Антон Тодоров заплаши Виктор Николаев и взриви медийната колегия
ГЕРБ неохотно се разграничи, а депутатът обясни агресията си със загриженост
Емил Василев, в. „Сега“
Заплашително и изключително арогантно поведение демонстрираха двама представители на управляващото мнозинство спрямо журналиста от Нова телевизия Виктор Николаев. Покрай скандала в ефира на телевизията вчера стана ясна и причината за отстраняването на журналистката Ана Цолова като ководещ с Николаев в началото на политическия сезон – задаване на неудобни въпроси. В началото на септември ръководството на Нова обяви, че Цолова ще води лайфстайл предаване по собствено желание.
Депутатът Антон Тодоров заяви в ефир, че Николаев може да бъде сполетян от съдбата на Цолова. „Изпускането“ на нервите се случи покрай разговор за конкурса за нов изтребител, когато интервюиращият попита дали „шайка“ лобира в полза на „Грипен“. Асоциацията бе с книгата на Тодоров „Шайка: Бойко, Росен, Цецо и другите“, написана преди години, когато Тодоров все още бе яростен критик на ГЕРБ. „Много силни думи употребявате. Ще ви изядат хляба. Вече изядоха хляба на колежката ви. И тя беше тръгнала в някаква такава посока, ама гледам – липсва столчето й“, каза депутатът. След това Тодоров прекъсна Николаев по друга тема и го репликира: „А не, за такъв въпрос аз, ако бях шеф на Нова тв, уволнявам“.
Намек, че махането на Цолова не е случайно, направи и Валери Симеонов. На въпрос за шуробаджанашките назначения в Хасково вицепремиерът коментира, че вината за скандала е изцяло на кмета. Той е назначил хора с временни договори, които по-късно били удължени. „Вие с конкурс ли сте назначен? – ехидно попита Симеонов. – Не. Сложили са ви на временен договор и са го удължили. И останахте сам на всичко отгоре“. Съпредседателят на „Обединени патриоти“ допълни, че ако е злонамерен, утре може да разработи „един Викторгейт“.
В началото на седмицата отново в Нова Цвета Караянчева от ГЕРБ застави Николаев в студиото с нея да влезе човек, който да компрометира Елена Йончева.
Малко след разгарянето на новия скандал ГЕРБ се разграничи официално от Тодоров. „Всички изказани тези са негово лично мнение. За нас няма лоши и неудобни въпроси, а неточни отговори“, се казва в позиция на управляващите. Шефът на парламента Димитър Главчев обаче се учуди много на въпроса дали за Тодоров ще има някакви последици. „Какви последици да има?!“, отговори с въпрос Главчев, цитиран от „Клуб Зет“. След това той коментира, че ако бе на мястото на Тодоров, щеше да се извини.
От Нова телевизия защитиха Николаев, но го направиха след публикуването на становището на ГЕРБ. „Нова телевизия приема отправянето на заплахи от политици към журналисти за недопустимо поведение. Ръководството на медията застава зад Виктор Николаев и останалите журналисти, чиято работа е да задават въпроси“, заявяват оттам. Колегите на Николаев разпространиха своя декларация, с която питат ГЕРБ какво конкретно ще предприеме спрямо Тодоров и дали правителството ще се разграничи от Симеонов. bTV и БНТ също защитиха колегата си от Нова. Отделно журналистите от Нова тв попитаха в отворено писмо Тодоров какво знае за отстраняването на Анна Цолова и какво има пред вид Симеонов под „Викторгейт“.
СЕМ ще направи мониторинг на случилото се и ще действа според правомощията си, заяви пред БНР шефът му София Владимирова, избрана в СЕМ м.г. с гласовете на ГЕРБ и на „Патриотичния фронт“ (предшественик на „Обединени патриоти). От думите й стана ясно, че възможностите пред съвета не са големи.
Вицепремиерът Симеонов също коментира скандала, който създаде. „Трябва да си предубеден, заблуден или платен, за да възприемеш думите ми към Виктор Николаев като заплаха. Вдигналите се в защита на Виктор Николаев мълчаха, когато в рамките на 3 г. бяха опожарени 12 автомобила на телевизия СКАТ; мълчаха, когато по офиса в Бургас бе хвърлен коктейл „Молотов“; мълчаха, когато мутрите на Доган строшиха 2 камери и биха двама оператори в Созопол… И защо вулканът от „справедливо“ възмущение срещу мен изригна точно, когато внесох в прокуратурата сигнал срещу приватизацията на БМФ от фирмата на братя Домусчиеви?“, написа Симеонов във „Фейсбук“.
Надвечер след разгорелия се скандал Антон Тодоров излезе със свое извинение във „Фейсбук“: „Въпреки убеждението ми, че съм разбран напълно превратно и думите ми са изтълкувани абсолютно погрешно, аз държа да поднеса извинението си към Виктор Николаев. Моите думи бяха израз на загриженост, че с тези силни думи той би могъл да си навлече гнева на хора, които имат изключителни лостове за влияние. Имаше един друг президент, заради когото преди петнадесет години си отиде журналист от bTV!“, написа Тодоров. Преди две седмици Тодоров заплаши Сашо Диков от BiT, че „ще те смачкам“.
–––ПРОТЕСТ
Съюзът на издателите в България (СИБ) излезе със свой протест. „СИБ протестира остро срещу поведението на народния представител от ГЕРБ Антон Тодоров, който заплаши в ефир водещия на Нова телевизия Виктор Николаев. Ние вярваме, че работата на журналистите е да задават въпроси и да настояват за отговори, когато политиците не ги дават“, се казва в декларацията на издателите. Според тях е недопустимо представител на властта да отговаря на въпрос със заплаха. „Подобна агресия е удар срещу всички медии, които поставят на първо място обществения интерес. СИБ изразява своята солидарност с Виктор Николаев и с всички български журналисти, които не спират да задават въпроси“, допълват от СИБ. И напомнят, че ролята на медиите е да информират своите читатели и зрители и да притискат всички политици да бъдат прозрачни, отчетни и да отговарят за действията си. „Не приемаме за нормално народен представител от управляваща партия да се държи по този начин и това да остава без последици. Подобно поведение уронва престижа на институцията Народно събрание. Очакваме нито един представител на политическите сили да не си позволява повече да заплашва журналисти заради това, че си вършат работата“, са написали от СИБ.
.
- Програмата за „зелени карти“ започна
Държавният департамент обяви официално на 13 септември 2017 г. поредната кампания на Програмата за разнообразяване на имигрантския поток (DV) за 2019 г. Програмата DV-2019 ще се проведе изцяло по електронен път на следния уебсайт: dvlottery.state.gov.
Електронните формуляри за регистрация се подават от 12 ч. на обед, източно стандартно лятно часово време, на 3 октомври 2017 г., до 12 ч. на обед, източно стандартно време, на 7 ноември 2017 г. Кандидатите могат да попълнят електронния формуляр E-DV на адрес dvlottery.state.gov през периода за регистрация. Не се приемат заявки за участие, изпратени по пощата.
Няма такса за попълване на електронния регистрационен формуляр за участие в програмата. Участниците ще получат официален номер за потвърждение на регистрацията си. Изключително важно е да запазят този номер до 30 септември 2019 г. Единствено чрез него участниците ще могат да проверят дали са изтеглени в програмата DV-2019. Всички участници, включително тези, които не са избрани, ще могат да проверят статуса на заявката си за участие чрез функцията Entrant Status Check на уебсайта на програмата dvlottery.state.gov след 1 май 2018 г. Изтеглените участници, които отговорят на указанията, предоставени им на страницата за проверка Entrant Status Check, ще получат информация за насроченото интервю за имигрантска виза също чрез Entrant Status Check. Данните за DV-2019 ще бъдат достъпни чрез Entrant Status Check поне до 30 септември 2019 г. Съобщения до тези, които са изтеглени, НЯМА да бъдат изпращани по електронна или обикновена поща.
Всеки получател на писмо или имейл, в който се твърди, че е спечелил от програмата (лотарията за зелена карта) или му се обещава зелена карта, може да е сигурен, че съобщението е подвеждащо и измамно. Освен това не се извършва плащане към трета страна в процеса по кандидатстване за виза от лотарията за зелена карта. Единственото необходимо плащане е самата такса за виза, която се плаща в Посолството на САЩ.
Законът допуска само един електронен формуляр за всеки участник по време на периода за регистрация. Кандидати, които са изпратили повече от един формуляр, ще бъдат дисквалифицирани. Възможно е обаче съпруг и съпруга да подадат по един отделен формуляр, като включат в него своя брачен партньор, ако и двамата отговарят на изискванията.
Инструкциите за лотарията за зелена карта са публикувани на английски и на български в сайта на Посолството https://bg.usembassy.gov. Ако имате допълнителни въпроси, след като прочетете инструкциите, можете да ни изпратите имейл на адрес [email protected].
.
Източник: BulgariansinDetroit.com
- Двама българи разказаха за Венецуела в СБЖ
В родината на Уго Чавес не липсват проблеми, но много от информацията в големите медии се изопачава. Затова в Каракас стартира международна мрежа за независима журналистика, обясниха на пресконференция в СБЖ Къдринка Къдринова и Виктор Простов, участвали в световна среща във венецуелската столица.
Къдринка Къдринова и Виктор Простов. Снимка: Николай Белалов, СБЖ СБЖ стана домакин на интересна пресконференция, свързана с една от световниге „горещи точки” – Венецуела. За впечатленията си от свое гостуване в тази страна разказаха двама членове на Асоциацията за приятелство „България-Венецуела” – предприемачът Виктор Простов и Къдринка Къдринова, отговорен редактор на сайта на СБЖ, коментатор на аналитичния портал „Барикада” и председател на Сдружението на испаноговорещите журналисти.
От 16 до 20 септември т.г. те двамата участваха в Каракас в Световния диалог за мир „Всички сме Венецуела”. В събитието се включиха около 200 участници от над 60 държави от петте континента.
Участниците във форума са имали възможност да се запознаят с действинелната реалност в страната, която е много по-пъстра, отколкото често изопачената информация оттам, представяна от големите световни медии. Ето защо на срещата се заражда инициативата за стартиране на международна мрежа за независима журналистика. Всички делегати се антажират да разкажат по страните си онова, което са видели.
Това бе и поводът на пресконференцията в СБЖ, в която участва и посланикът на Боливарска република Венецуела у нас Н. Пр. Ориета Капони, както и много представители на Асоциацията за приятелство „България-Венецуела”.
Пресконференцията бе открита от председателя на СБЖ Снежана Тодорова, която отбеляза
интереса в българското общество към събитията във Венецуела,
както и към независимата и компетентна журналистическа информация оттам, а и от други „горещи точки” по света.
Снежана Тодорова предостави думата на посланик Ориета Капони, която разказа накратко за актуалната обстановка в страната си, за Световния диалог за мир „Всички сме Венецуела”, за международната солидарност с Боливарската революция в нейната родина, за призоваващата към светонва подкрепа за тази кауза „Прокламация от Каракас”, приета като заключителен документ на „Всички кме Венецуела”.
След това думата взеха Къдринка Къдринова и Виктор Простов, за да разкажат за своите впечатления от Венецуела, като за начало прожектираха
кратък филм с видеозаписи и снимки от срещите им с венецуелци
и от проявите на международния форум в Каракас.
Филмът започва с жизнерадостна песен за Венецуела, изпълнена от жени самодейки в един от новите квартали на Каракас, построени от правителството по социалната програма, осигуряваща жилища за най-нуждаещите се. Участниците във „Всички сме Венецуела” са имали вълнуваща среща с жителите на този квартал.
На фона на кадрите Къдринова и Простов разказаха за жилищната програма, осигурила досега
раздаването на 1 милион и 800 000 жилища на венецуелски семейства
и предвиждаща до 2019 г. тази бройка да достигне 3 милиона. Като жилищата се предоставят и напълно обзаведени, включително с телевизори.
Уточнено бе, че нито една от социалните програми във Венецуела, стартирали, когато международната цена на основния износен продукт на страната – петрола, е била около 100-120 долара за барел, не е спряна и сега, когато нефтът се е сринал до около 40 долара за барел.
След филма разказът на Къдринова и Простов бе подплатен и със слайд-шоу от многобройни снимки, отразяващи както техните срещи във Венцуела, така и различните аспекти от живота и развитието на страната.
Обяснено бе, че антиправителствените протести, които от април до края на юли провокираха брутално улично насилие в Каракас и бяха масово тиражирани от големите телевизии, всъщност са се разигравали само в един от кварталите на столицата – квартал Чакао, в който кметът е от опозицията.
Но накрая дори неговите жители били възмутени от прекомерното насилие на демонстрантите и на състоялите се на 30 юли избори за Национално конституционно събрание масово гласували с надеждата, че то най-после ще върне мира, въпреки че опозицията отхвърляла вота.
Виждайки, че губи електората си, венесуелската опозиция е спряла уличните протести,
каквито от 31 юли насам вече няма, посочи Къдринова, добавяйки, че в същото време опозиционните кандидати вече масово са се записали за изборите за губернатори на 15 октомври.
Къдринова и Простов са видели мирното и спокойно лице на Каракас – чисти улици, усмихнати и дружелюбни хора, много деца. Снимали са и магазини, пълни с хранителни стоки, въпреки тиражираните в медийната война срещу венецуелското правителство информации за „хуманитарна криза” и „глад”. Това са манипулативни твърдения, смятат двамата българи, макар да признават, че проблеми със снабдяването с храни наистина съществуват.
Но специално уточняват – дефицити има при храните със субсидирани от правителството цени, именно за тях са и опашките, които сме виждали по телевизиите. Хората се редят на тях, защото предлаганото в другите магазини, на цени от „свободния пазар”, им е прекалено скъпо.
Субсидираните стоки обаче често се укриват злонамерено, стават обект на черна борса
или на спекула в съседни страни. Това още не е преодоляно, въпреки старанието на властите да създадат система за пряко снабдяване на домакинствата. Целта й е да заобикаля дистрибуторските вериги, притежавани от фамилиите на главните опозиционни дейци в страната, които водят икономическа война с правтелството.
Къдринова и Простов разказаха за държавната система CLAP, която осигурява на всяко домакинство веднъж месечно 16-18-килограмов пакет с около 8 вида дълготрайни стоки (ориз, боб, макарони, брашно, олио и т.н.). Те се спряха и на мащабната правителствена програма за диверсификация на венесуелската икономика, за да не зависи тя само от петролните приходи, както е сега.
В този контекст специално внимание се обръща на
развитието на минното дело в басейна на река Ориноко,
където са концентрирани много от богатствата на страната – залежи от злато, диаманти, боксити, желязо, алуминий, включително и стратегически минерали като например важния за IT сектора колтан. Там има и още внушителни залежи от петрол плюс големи перспективи за хидроенергетиката, а и за ветрогенератори.
Виктор Простов, който в резултат на установени контакти с двама представители от този венецуелски регион на срещата „Всички сме Венецуела” подготвя свое пътуване догодина до делтата на Ориноко, изказа убеждение, че примамливите възможности там могат да заинтересуват българския бизнес и БТПП.
На пресконференцията стана дума и за широките права и социални гаранции, осигурявани от венецуелското правителство на
индианските народности, които са общо 47 на територията на страната.
Къдринова и Простов разказаха за срещата си с представителката на една от тях – Алоа Нуниес, която е член на Националното конституционно събрание и е участвала във форума в Каракас с изказване за широката демократична представителност в НКС на всички сектори на венецуелското общество.
Вълнуваща е била и срещата с уважаваната активистка на Боливарката революция Мария Леон, която сама потърси българските представители, защото се оказа, че в началото на 80-те тя е учила в Профсъюзната школа „Георги Димитров“ в София и е запазила много топли спомени за страната, за народа ни и особено за своите преподаватели.
Участниците във „Всички сме Венецуела” са имали и
4-часова среща с президента Николас Мадуро,
в която изненадващо се е включил и президентът на Боливия Ево Моралес, който също гостувал в Каракас. На срещата били обсъдени най-широк кръг от въпроси. Мадуро е разказал и за мирния диалог с опозицията, който е тръгнал в Доминиканската република с международно посредничество. За съжаление, на поредния кръг от този диалог, предвиден за 27 септември, опозицията е отказала да се яви.
В разговора с делегатите на „Всички сме Венецуела” Мадуро е подчертал колко е важно да се разказва истината за страната му и колко е нуобходима международната солидарност, за да се възпрат американските закани с военна намеса и за да се издейства отмяна на финансово-икономическите санкции, наложени от президента на САЩ Доналд Тръмп и целящи да задушат Боливарската революция.
С участниците в международния форум са се срещнали също председателката на НКС Делси Родригес, външният министър Хорхе Ареаса, отговарящият за международната политика на НКС Адан Чавес (брат на Уго Чавес), министърът на информацията и комуникацията Ернесто Вийегас и зр.
Къдринова и Простов разказаха и за
интересни срещи с делегати от други страни
– като Роналд Лумумба, син на убития конгоански лидер Патрис Лумумба, чилийския кандидат-президент Алехандро Наваро, американския кандидат-сенатор Чарлз Харди, индийската професорка Соня Гупта, иракския журналист Мунтазар аз Зейди, прочул се мятането на обувка срещу американския президент Джордж Буш и т.н.
По линия на зародилата се в Каракас международна мрежа за независима журналистика са разменени контактите с всички участвали журналисти – от Канада през Аржентина до Белгия и Индия. Обменът на информация вече върви.
Двамата български участници във „Всички сме Венецуела” изразиха възхищението си от жизнеността и сърдечността на венецуелския народ, който според тях е главното богатство на родината си. Те подчертаха: „Единственото, от което нуждае Венецуела, е да я оставят на мира, да не я мачкат със санкции, да не я заплашват с война, за да може тя развие икономиката си, да продължи със социалните си програми и да следва своя път, потвърден с 20 спечели избори от 22, проведени през последните 18 години.”
Източник: sbj-bg.eu
- Българите в Чикаго следят отблизо политиката в Родината
Интервюта на Екатерина Катрачева с Петранка Стаматова и Боянка Иванова,
Момент от посещението на президента, съпругата му, външният министър и посланика ни в САЩ в БУ „Джон Атанасов“ в Чикаго, 23.09.2017 г. Учениците от училището и директорката Боянка Иванова (с бяла блуза на снимката) пеят българския национален химн. Справянето с корупцията, спазването на закона, икономическата стабилност са сред въпросите, които сънародниците ни в Чикаго са задавали на президента Румен Радев при посещението му там.
Голяма част от българите извън страната биха искали да видят родината си променена и да се завърнат.
От ляво на дясно: Петранка Стаматова, Десислава Радева и др. на 24 септември в Чикаго Екатерина Катрачева разговаря с Петранка Стаматова от Българо-американската асоциация и Боянка Иванова, директор на българското училище „Джон Атанасов“ за впечатленията им от разговорите с държавния глава.
„Реално ние тук сме създали в Чикаго една малка България и предполагам, че това е впечатлило президента“ – казва Петранка Стаматова в интервюто си за Дарик радио, излъчено на 25 септември.
Аудиозапис с двете интервюта може да се чуе в сайта на Дарик радио ТУК.
.
- Дияна Копринкова: Всички контакти с Родината са добре дошли
Апатичността не е добра формула за успеха на една нация, това е и една от най-главните причини за постепенното обезлюдяването на България, смята известната журналистка
Интервю на Георги Николов с Дияна Копринкова,
в. „Дума“
Снимка: в. „Дума“ Дияна Копринкова е радиожурналист с повече от двадесетгодишна кариера в различни български и световни медии като БНР, Българската секция на Би Би Си – Лондон и Българската програма на радио SBS в Австралия. Член на Съюза на българските журналисти. Финалист е на две награди на премиера на щата Нов Южен Уелс за 2017 г., за най-добро радиоинтервю и за цялостно журналистическо творчество и обществена дейност. Член е и на Международната организация на скаутите и притежава най-високото отличие Wood badge. Омъжена, с две деца. Живее в Сидни – Австралия.
– Госпожо Копринкова, можем ли да говорим за осезаемо духовно българско присъствие в Австралия? Ако можем, в какви направления, форми и изяви се олицетворява? И разбира се – кога и как се е зародило?
– Българското присъствие е осезаемо не по размерите на българската имиграция в Австралия, която по численост е много малка в сравнение с други части на света. По данни на последното преброяване миналата година сме някъде 3300 души, с най-големи общности, събрани в Сидни и в Мелбърн. Разрастват се и българските общности в Аделаида, Бризбейн и в Пърт. Духовното присъствие може да се разглежда на няколко фронта, като се започне от ценители на огромното и необятно богатство на фолклора, премине се през българските етнически училища като средища на матерен език и култура, следвано от българската медия и единственото предаване в радио SBS на български език, та се стигне до различни радетели за българщината, и завършим с индивидуални творци, чието творчество е много разнообразно и многопосочно. Не мога да определя какво точно го олицетворява. Но знам, че тези хора, участвали и участващи във всичко това, което описах, ги свързва любовта към България, милеенето по родното. И повечето го правят безкористно, с носталгия по най-хубавото изконно българско…
– Бихте ли посочили имената и творбите на писатели, художници, музиканти, които трябва да познаваме в старата родина?
– Много са и се надявам да не изпусна някои от тях, защото творчеството им е многостранно. Това са покойният вече Стефан Кожухаров от Сидни, Изабела Шопова от Бризбейн, Красимира Байлс от Пърт, Виктория Забуковец от Аделаида, които творят в сферата на художествената литература. Д-р Мария Стайкова от Канбера, Джон Бенет от Аделаида и Таня Добсън от Пърт – в областта на емигрантската историография, проф. Николай Киров от Сидни – върху замърсяванията на околната среда (с частен интерес към езикознанието, проявен в книгата му „За по-добър английски“ с над 1000 изрази и идиоми), проф. Асен Жабленски и проф. Люба Калайджиева от Пърт – в областта на епидемиологията и генетиката. Д-р Петър Вълчев от Сидни – в медицинската литература, проф. Петко Калев от Аделаида – в областта на финансовата литература, проф. Лъчезар Стоянов и проф. Валери Стефанов от Пърт, доц. Спиридон Пенев и доц. Симеон Симов от Сидни – в математическите, статистическите и компютърните изследвания, проф. Дора Маринова от Пърт и аз самата в областта на научната сфера, устойчивото развитие и социалния маркетинг. Тук са художникът Атанас Джонов, карикатуристът Николай Тилчев, най-известният български скулптор в Австралия Георги Костурков (направил статуетката за наградата за туризъм в Австралия, която се присъжда всяка година), оперните певци Тихомир Тихов и Надя Афеян, пианистът проф. Николай Евров (считан за един от най-добрите интерпретатори на сонатите на Бетовен), Рени Божилова с акапелно дуо „Жива вода“ в Бризбейн, Багряна Попова с хор „Петрунка“ в Мелбърн, Стоян Стоянов с хардрок групата „Адриатик“ от Бризбейн, австралиецът от български произход Джон Бътлър (чийто дядо е един от въстаниците в Априлското въстание). Разбира се, бившата вокалистка в „Мистерията на българските гласове“ Силвия Енчева, номинирана през 1999 и 2000 година за Жена-артист на годината (Female artist of the year), която поради интереса на австралийците преподава българско фолклорно, акапелно пеене в университета в Сидни. Още – Мара Бенд и хор „Мартеница“ с ръководител австралийката Мара Киек, която до безумство обича българския фолклор и дори навремето е учила фолклорно пеене в Музикалното училище в Пловдив. По текстове на поемата „Сезони“ от Стефан Кожухаров хор „Мартеница“ изпълнява своята едноименна соната, пожънала огромен успех сред австралийската публика и през 1997 е номинирана за музикалната награда за най-добра световна фолклорно-традиционна музика (ARIA awards). Стефан Кожухаров е и единственият българин, награден с Ордена на Австралия за заслуги към общността. Сигурно пропускам много имена…
– Има ли системен културен обмен между Австралия и България и в какво се изразява? В тази духовна нива намирате ли помощ от официалната ни държава и нуждаят ли се сънародниците ни от нея?
– Трудно и даже пресилено е да се говори изобщо за някакъв системен културен обмен между България и Австралия. Ако изобщо го има, той е спорадичен и често е плод на усилията на българи, живеещи в Австралия, да представят своите постижения или творби и в родна България. Единствено мога да отбележа подкрепата на Държавната агенция на българите в чужбина, „Азбукари“ и донякъде Съюза на българските журналисти. Изабела Шопова пък издава и редовно представя книгите си („На изток – в рая“, „На запад от рая“, „На юг от разума“) на тесни приятелски сбирки в България. Да, българите, живеещи в Австралия, се нуждаят от подкрепа да популяризират творчеството си и биха я приели с радост и вярвам – българската аудитория би била признателна на държавните институции за една такава благородна дейност, особено когато става въпрос за значителни постижения, независимо в каква област на културата, науката или изкуството. Това е гордост за България – да знае, че нейните чеда творят и прославят с името си родната страна.
– Вие сте изявена радиожурналистка, позната ни от редица предавания в националния ефир. Как попаднахте в Австралия и в излъчванията на радио SBS? Какъв дял от предоставеното ви там време е посветено на нашата култура?
– В Австралия дойдох, след като съпругът ми кандидатства по официалната точкова система за квалифицирани имигранти. Системата съществува и до ден днешен и повечето български имигранти са попаднали тук по същия път. Казват, че с това всъщност се отличава българската имиграция в Австралия – всички са квалифицирани. Аз съм професионален журналист от Българското национално радио. След пристигането си в Австралия бях кореспондент на Българската редакция на Би Би Си – Лондон, а след закриването й през 2005 г. станах част от екипа на радио SBS, което е най-мултикултурната медия в света с предавания на 74 езика. Първо бях кореспондент на българската програма по радиото, след време се явих на конкурс за втори водещ, който спечелих и сега българската програма по радио SBS се излъчва от Мелбърн или от Сидни всеки петък от 4-5 часа следобед. Програмната схема не ни позволява голяма част на предаването да е посветено на българската култура, тъй като трябва да спазваме 70% австралийско и 30% българско и международно съдържание, но винаги, когато можем, включваме материали за нови български книги и техните автори, нашумели театрални постановки и артисти, музикални изяви и изпълнители. Непременно отразяваме посещенията, макар и редки, на всеки български изпълнител, дошъл на турне в Австралия.
– Какви Ваши книги подготвяте и какво от тях ще посветите на съвременния български читател?
– Самата аз творя може би повече в научната сфера, в областта на устойчивото развитие и маркетинга. Сега подготвям съвместна книга с проф. Дора Маринова от Пърт и австралийката Талия Рафаели, която ще излезе през октомври. Книгата е „Социален маркетинг и негово въздействие върху консумацията на храни от животински произход“.
– С кои наши културни съюзи и сдружения бихте искали да установите по-тесен контакт и намирате ли необходимото разбиране от тях? Поставям акцента върху Съюза на българските писатели, на музикалните дейци, на композиторите и пр.
– Всички контакти са добре дошли. Вече имаме трайни контакти с ДАБЧ и Съюза на българските журналисти. Ако можем да си сътрудничим и с други съюзи и сдружения, мисля, че това ще е само от полза за обогатяването и на двете страни, както и за представянето на творци и таланти.
– България постепенно се обезлюдява, застарява и свива в черупката на тежка апатичност. Независимо от официалните бодри прогнози, хората са обезверени. Какво ще ги посъветвате и с какво ще ги ободрите?
– Апатичността, безверието не са добра формула за успеха на една нация. Не, че аз съм експерт в даването на правилните формули, но си мисля, че това е и една от най-главните причини за постепенното обезлюдяването на България. Няма и формули за ободряване, ако човек не намери сам в себе си онова, малкото нещо, което го прави щастлив. Което го мотивира и за което си заслужава да продължи напред да живее смислено, да се бори, развива, утвърждава. Всичко на този свят е въпрос на отчаяние и мотивация. Колкото е по-голямо отчаянието, толкова по-голяма трябва да бъде мотивацията ти. Така е и в чужбина. Нека никой не си мисли, че всичко ти е поднесено на тепсия. Всички ние, емигрантите, си поставяме цел и я преследваме, докато не стане реалност, и след това, постигнали я веднъж, си поставяме нова и така пак и пак продължаваме напред. Но трябва да си щастлив с това, което правиш. Това окрилява човек и му дава сили да продължи.
– А на себе си, в духа на българщината, какво бихте си пожелали?
– Винаги съм вярвала и съм се ръководила от максимата: колкото са ти по-големи мечтите, толкова по-далече стигаш. А имам още много неосъществени мечти и така трябва и да бъде. Да сме живи и здрави всички, да имаме по-големи мечти и да бъдем щастливи…
.
- Почина основателят на Плейбой Хю Хефнър
Днес, 26 септември 2017 г., на 91 години в дома си Playboy Mansion, почина Хю Хефнър.
Хю Хефнър или Хевнър (Hugh Marston Hefner) е роден на 9 април 1926 г. в Чикаго. Той е бивш журналист в Esquirе, но става известен като издател, основател и главен творчески директор благодарение на Плейбой (Playboy Enterprises). Хефнър е ветеран от Втората световна война, политически активист и филантроп.
Списание „Playboy“ е основано преди повече от 60 години, за да покрие пазарна ниша, като съчетава образи на голи жени с по-задълбочени статии и интервюта.
За кратък период от средата на 2016 г. до началото на 2017 г. списанието експериментира с избягване на голота, преди да се върне към предишната си формула.
Хю Хефнър има многобройни приятелки, няколко брака, трима сина – Купър, Марстън и Дейвид, и дъщеря Кристи.
През декември 2012 г., след като се срещаха няколко години, Хефнер се ожени за Кристъл Харис, бивша Playmate. Той беше на 86 години, а тя на 26.