Авторски
- Борис Дубин: Особеният път и социалният ред в съвременна РусияБорис Дубин е руски социолог, преподавател по социология в Института за европейски култури и Московското висше училище за социални и икономически науки, ръководител на отдел в Аналитичния център „Юрий Левада”, зам.-главен редактор на „Вестник общественного мнения”.Митологията за “особения път” и особените качества на руския човек започна да се активизира в масовото съзнание от средата на деветдесетте години на миналия век. През 1994 г. относителното мнозинство от анкетираните (41%) признава, че Русия изостава в развитието си от повечето водещи държави, обаче вече 32% са съгласни, че Русия се развива по особен, свой път и не бива да бъде сравнявана с другите държави (8% се придържат към мнението, че Русия винаги е била в числото на първите и не е отстъпила от тази позиция). Във времето делът на привържениците на второто и третото твърдение само расте, и през октомври 2008 г. те представляват две трети от запитаните.Зад този процес в неговия начален стадий може да се види символична компенсация за тягостните за голяма част от руснаците „вътрешни” обстоятелства – последствия от икономическите реформи, започнали през 1992 г., и ако говорим за „външни” фактори – нарастващата (във връзка с войната в Чечня, с ролята на „силоваците” в руското ръководство, с все по-голямата „неуправляемост” на държавата от президента) изолация на Русия от световното обществено мнение. Едновременно с това у голяма част от руснаците започна да се засилва стремежът към символичното възвръщане на единството, примиряване със съветското минало, с неговите – в контраст със съвременната ситуация – образи и фигури: подбрани, препарирани и пласирани. Паралелно, в колективното съзнание – с поддръжката на медиите, но вече със забележимо сменени ориентири и оценки – бе реанимиран „образът на врага” (враговете).2.При социологическия анализ на комплекса или синдрома на особеното методологически е допустимо да се върви по различни пътища. Да кажем, може да се отделят различни „археологически” слоеве в морфологията на това смислово образование, съотносими с различни времеви периоди: да се различи традиционалисткият слой на семантиката, отпращащ към дореволюционното, националното, руското (тук особена роля ще играят „руските традиции”, „руската култура”); държавно-съветските компоненти (остатъци от великата мисия, героичните изпитания и постижения); уравниловъчно-комунитарното значение, препращащо също към съветското, но в значително по-голяма степен към постсъветския опит и представляващо символична защита от промяната, застраховка от риска и поражението в условията на неопределеност, на избор (образите на неразчленените маси, негативното отношение към индивидуализма и успеха). При анализ на понятията в социокултурното пространство възниква възможността да си представим различни семантични слоеве в дадения смислов комплекс като съотнесени значения на периферия (провинция, „затънтени”), център (столица, Москва) и – чрез смислова и модална преграда или разрив – държавата в целостта си против също толкова обобщения образ на Запада; в това изброяване става дума, разбира се, не за географски точки или пространства, а за съвкупност от значения, кодирани от съответни имена.Във всеки случай, на изследователя му се налага постоянно да има предвид несъвпадането и взаимодействието на изолационистката митология на особеността с практиката на приспособяването към „другия”, другите – бавна, принудителна адаптация към известно социално и културно разнообразие с елементи на „западно” и „всеобщо” в работата на някои социални институти, във всекидневния начин на живот, в програмите на медиите и т.н. Жителите на Русия признават (през 1994 г. и през 2003 г. до 60% от запитаните са съгласни), че „рано или късно Русия ще тръгне по път, общ за всички цивилизовани държави”. Но говорят, като правило, за неопределено бъдеще време, което ги освобождава от лична инициатива в настоящето, а значи и от лична отговорност за желаното, както и за нежеланото бъдеще. На второ място, трябва да се разграничава по модалност и по функционално значение проспективният план за представата за „пътя” (в изследванията той излиза като „общ за всички”, но тези общи значения на ценното и желаното се пренасят в неконтролираното бъдеще) и ретроспективният план – в него, собствено, се и подчертават значенията на особеността, които, да отбележим, отпращат изключително към миналото и потвърждават, узаконяват и поддържат, консервират в това статукво днешните представи и оценки.Ако се сумират отговорите на руснаците на въпросите за съдържателните характеристики на руската (и свързаната с тях съветска) особеност, то основните, повтарящи се и най-масово представени позиции изглеждат по следния начин. Преди всичко, руснаците отбелязват:– различието на западните и руските ценности, традиции (граница, преграда, разрив);– особената роля на държавата в отношението й към населението (власт – сила, конституираща социалния свят и колективната идентичност);– масовидният характер на социума, колективното „ние” като цяло (свикване с еднаквостта и неприемане на различието като механизъм за социално равенство и блокиране на индивидуалните инициативи); в този смисъл особеният от „другите” път може да се трактува като проекция на архаичната, по-точно на архаизираната вътрешна монолитност, на неразличаването на каквото и да било отделно, открояващо се; като условие за особеност спрямо външния свят се явява неприемането на особения и обособяването вътре в социума;– особеният човешки характер, в частност като резултат от „историческите” обстоятелства (а съответно, разбирането за „нашето минало, нашата история” като това, което ни отделя от другите: историята се представя като тавтология, повторение в затворен кръг, потвърждаване на идентичността, при това най-често в семантиката на страдателно и търпеливо понесените общи изпитания) – оттук и значимостта на такива характеристики на самоописанието на руснаците, като „обикновени”, „открити”, „не стремящи се към успех и богатство”, „решаващи общо всичко” и т.н.3.В изброените особености може да се види символична транскрипция на няколко фундаментални обстоятелства от историческото съществуване на Съветския съюз и колективния живот в съветския социум. Те се явяват като социокултурни рамки (причини, условия) на възникването и жизнеспособността на мита за „особения път” за мнозинството от населението. Още повече за днешните жители на Русия, при които присъстват вече не само с преките форми на държавното насилие и ведомствената принуда, а с „азбучните истини”, с „разбиращите се от само себе си” езикови клишета и визуални стереотипи, фигури, сюжети, преминали няколко десетилетия образно-символична обработка, активизиране и преобръщане чрез подсистемите на социума – училището, медийната пропаганда, официалното изкуство.От една страна, в представите за държавата (Русия, СССР) като цяло присъстват устойчивите значения за външна заплаха или, най-малкото, за недоброжелателно обкръжение – преди всичко, въображаемото неразбиране и неприязънта от страна на Запада. От друга, символичният „център на света” в описаната картина се намира „там”, зад непреодолимата граница. С други думи, в понятието за тукашната особеност, освен (или в резултат на) организирано възпроизвежданата неосведоменост на абсолютното мнозинство от населението за живота „зад планината”, влиза усещането за периферност, а казано по-грубо – за изостаналост и в този смисъл вторичност, закъсняла реактивност по отношение на тамошния „голям свят”. На когото, съответно, се приписват инициатива, активност, динамичност (ако говорим обобщено – самостоятелност). Но тези характеристики – така работят механизмите на колективното изтласкване и проекцията! – се кодират (вж. по-горе) изключително в категориите на враждебност по отношение на „нас”. Понякога това е явна опасност, понякога – (коварно) затаена заплаха.По-нататък. В представи за особения характер на руския и съветския човек се транспонира многогодишният опит от живота в затворено общество – затворено не само за външната среда, но и принудително, нормативно разделено отвътре, „разединено и разградено”, според формулировката на Юрий Левада, когато най-обикновеното и общозначимо нещо може да бъде обезпечено само чрез особени средства (приятелство, връзки, подкуп и др.) или при изключителни обстоятелства, но отново в принудително нормативна, уравнителска форма (война, порционна, купонна и други подобни системи).Обратната страна на подобно съществуване се откроява с усещането на индивида за неавтономност и, съответно, за зависимост от обкръжаващите, които колективно го контролират – характеристика на уравнителното съзнание. Компенсаторен момент в такива условия става чувството за подчиненост на всички по отношение на държавата, което символично се транскрибира в образа на върховна, всемогъща и – в идеализираните очаквания на мнозинството – по бащински загрижена, „своя” („наша”) власт.4.Понякога поставят метафората или митологемата за особения път в контекста на дебата за модернизацията, тълкувайки я като указание за своеобразната траектория на развитие на Русия. Всъщност, в тази метафора семантиката на целенасоченото движение не се съдържа, нещо, което посочва още Гогол, един от първите, разработвали близка метафорика. Динамичните характеристики на предполагаемата цел, скоростта на приближаването до нея и посоката на движение, параметрите на инициативата и активността на движещите се, последователността на действията им, инструментите за оценка на извървяното, коригирането на маршрута и други подобни моменти отсъстват напълно в метафората за „особения път”. И това не е повреда или дефект – такова е функционалното предназначение на анализираната метафора. Тя трябва да отделя „нас” от „тях”, така че споменатият „път” вече ни е даден. Освен това, той е зададен веднъж завинаги, предначертан като наше неотменно свойство: това е другото обозначение на „нас”, своеобразното второ „име на Русия”, но то е тайно, обърнато към нас и разбираемо само от нас, другите („те”) не могат да го забележат, да го разберат. Тези обстоятелства неведнъж са посочвани от анализаторите. Но модалната структура и прагматиката на използването на митологемата за особеността, изглежда, се анализира доста по-рядко.Ако говорим за функциите на дадената метафора, можем да констатираме, че наблюдателят и изследователят тук имат работа с основополагащи стратегии за производство и възпроизводство на обикновени, дори най-прости социокултурни различия. Асиметричното делене на „ние” и „те” чрез непреодолима, т.е. забранена за двете страни преграда, „стена”, „завеса” е базовата характеристика на архаичното съзнание и неговите по-сетнешни архаизиращи разновидности (церемониални изпълнения, колективни възпоменания, стилизации и др.). Ако се анализира модусът на подобни смислови образования, тук е важно да се отбележи тяхната модална двойственост. „Особеният път” в езика на пропагандата и медиите, възможните „горещи линии”, токшоута и др. се предоставя и като реалност, като даденост, т.е. норма, и като желано, като задача, т.е. ценност. Такова устройство (с неговата принципна безусловност и извънсубектност на изказванията, а значи, неразчлененост на смисловите му планове) по най-сериозен начин блокира възможността за рационализиране на подобни смислови шевове и кройки. Тяхната „работа” се състои в определянето на области на „нашето” неразделно единство, което точно в това си качество е противопоставено на всичко останало като „чуждо”.Продължавайки тази линия на анализ на ключовата метафора, ще посоча значението на особеността – като подразбираща се, постулирана, но необсъждана изключеност на Русия от общия ред, от общите правила – освен това и като изключителност на географското й положение, исторически обстоятелства, характер на „нашия” народ и човек. Апелът към екстраординерност е много популярен в руската история. Юрий Левада отбелязва, че „в съветския новоговор е трудно да се намери друг специфичен термин, сравним по експанзивност с понятието „особен”. Във връзка с казаното по-горе ще подчертая, че „режим”, „ред”, „отдел”, „съвещание”, „папка” (ред, цитиран от Левада) като „особени” препраща още и към митологизираните значения на секретността. Скритостта на властта и запазването й, никога неразкриваемите тайни в дадения случай представят властта като свръхестествена инстанция, като могъщество, недостъпно за обикновените представи и мерки, а заради това имаща силата и правото за премахва обикновените правила и законите на колективния живот.5.Тайната тук се явява като средство за контрол на властта над масите, а властта, съответно, застава съзнателно непрозрачна за масите, дори може да се каже – невидима за тях, но точно заради това вездесъща: тя като че ли е навсякъде и никъде – навсякъде, в цялата пълнота на могъществото си, но никъде отделно и частно (такива модуси биха смалили нейната тоталност и сила). Ако – след направения анализ –от изброените характеристики се снеме здравият митологичен слой, то описанието на „невидимостта” на властта социологически може да се трактува като отсъствие на връзка между властта и масите, а съответно – като безотговорност на властта, въпреки формалната й изборност от масата избиратели и от населението.Струва си да се отбележи, че приемането на дадената ситуация влиза в общо разпространение и се смята в социума за норма за представата за властта, най-малкото – на висшата власт. Ако говорим за масовото въображение, за масовата политическа култура, първите лица за масите са надарени със свръх власт, но не отговарят за употребата на такива извънредни пълномощия. Те не могат и не трябва да бъдат призовавани да дават сметка; в най-добрият случай, те отговарят (през последните години това особено се отнася за фигурата на Путин) само за „доброто”, за едни или други явления в подобряването на отделни страни от живота, но в никакъв случай за недостатъците и провалите на системата.Същественото в дадения контекст е, че описаният стремеж към „невидимост”, т.е. към неконтролируемост, може да бъде отнесен към поведението и на властта, и на масите. При това безотговорността на властта съответства на безотговорността на масите. Да не се включваш в нищо и да не отговаряш за нищо, изплъзването от надзора и контрола на началството е устойчива тактика в поведението на обикновения руски човек въобще, но особено в рамките на затворените подсистеми: в армията и в „зоната”, на принудителна работа или на лечение и т. н. Тази тактика можем да наречем тактика на алибито, при това, както бе казано, от нея в Русия се ползват всички: и „върховете”, и „низините”.А това означава, че в картината на света, построена върху митологемите за особеността (изолираността, масовидността на всички, действащи като един, и на всеки, отговарящ за всичко), строго казано, извънредността не толкова противостои на обикновеността, колкото се корелира и преплита с нея. Тези режими на колективното съществуване се поддържат един друг. Извънредните ситуации се явяват като начин за контрол над мобилизираната от властта и сплотената чрез тях “от горе” маса, обикновеността (равняването по обикновеното, навикът като инструмент за нивелиране на различията) се явява като начин за контрол над индивидуалната инициатива и отговорността „отдолу”, от страна на масите.Тъкмо в съотнесеността и смисловата индукция на тези два плана (общите всекидневни норми, спазвани по навик, и подразбиращите се като изключения, допустими и негласно разрешени отклонения от тях) бих предложил да гледаме съдържанието на анализираните тук категории на особеността. Тя фиксира характерното състояние и подредбата на колективния живот в Русия, които тук разпознаваме и признаваме като „свои”, „наши”. Колективно приетата и санкционирана от навика, от обичая затвореност на тези две системи (нормите и ексцеса) за външно наблюдение и контрол блокира възможността за тяхното проясняване, извеждането им в ясната област на мисълта, на отделянето им от всяко „частно” съзнание, а с това и възможността за самостоятелна позиция на индивида, за легитимност на субективната гледна точка. Неконтролируемостта на описаната смислова конструкция, недостъпността й за рационализиране позволява произволно да се променя съдържателният (идеологическият) пълнеж, запазвайки принципната конструкция за непринадлежност към общия ред, към универсалните ценности и норми. Искам да подчертая, че тук главното е не тази или онази идеология, а точно модалната, но безалтернативна конструкция на социалния живот.6.Важно е да се отбележи вторичността, производността и в този смисъл слабостта, дефицита на общозначимото и универсалното в описваната конструкция и в социалния ред на днешния руски живот. За фрагментарността, раздробеността и разградеността на тази конструкция е писано не веднъж. Ако говорим със социологически категории, става дума за преобладаване в социума – нещо повече, за колективния диктат в него – на твърде партикуларни отношения: затворени, персонални, непосредствени контакти между най-близки роднини. В качеството на образец тук излизат едноизмерните (хоризонтални) връзки между „същите като нас”. Точно тях си представят днес руснаците като единствената област на колективното съществуване, която те все пак контролират, в която преобладават отношения на доверие и където може да се направи нещо, където може да се влияе.В такъв затворен и сегрегиран социум особено значение се възлага на бариерите и преградите, а чрез това се поддържа социално конструираната пасивност. Подобно състояние (неправилно е да го наричаме поддръжка или одобрение) бива забелязвано от днешната руска власт, отчита се от нея в технологията на управлението, разглежда се като принципно неограничен ресурс на собственото й съществуване. Но и самото население отнася дадената характеристика към основополагащите черти на руския човек и колективния живот в Русия като „особен” и „наш”. Неслучайно в представите за особеността на руския народ първо място, според данните от допитванията на Центъра Левада, рядко устойчиво място заема „търпеливостта” – посочена е от 53% от анкетираните през 1998 г. и 2008 г., което превишава един път и половина значимостта на другите, дори най-признаваните черти от колективния автопортрет („душевност”, „навикът да се задоволяват с малко”, „преобладаването на духовните ценности над материалните”).Позитивната оценка на параметрите на сходство и хоризонталните връзки в “нашите” колективни образи подразбират преобладаващо неприемане на социалните и културните различия. В последните биват виждани не симптомите на разнообразието – съответно знак и ресурс за общото богатство на възможностите, залог за динамика на обществото. Напротив, тези различия се четат като неравенство и несправедливост, доколкото зад тях се виждат претенции за превъзходство, неправомерни от страна на „същите като нас” (доминирането – и то с подозрително и постоянно недоволство – се допуска само за властта). Натискът на навика, на привичното работи като инструмент за социална нивелация. Оттук – натрапчивите за колективното съзнание на руснаците (както на низините, така и на върховете) призраци на рухналите предградия, кошмарните картини на хаос, „жупелът на всепозволеното” и други подобни. Това е и още един „вътрешен”, вграден в конструкцията на социалния свят и колективното съзнание, блокиращ механизъм на каквито и да са промени. С негова помощ както отгоре, така и отдолу се консервира състоянието на атомизиране на всички в качеството им на еднакви и пасивни – състояние, може да се каже, на „разсеяна маса”. При това, „общото” се приема или в качеството на колективна, изравняваща всичко, стигма в настоящето, или – като идеализирана картина, отново извън всякаква конкретика, инструментални характеристики, собствената роля, последователност на действията и др. – се проектира в неопределеното, недостижимо бъдеще. А значението на „особеното” все повече се пренася в компенсаторната перспектива на миналото. Както вече беше посочено, точно тази семантика на миналото, билòто, т.е. намиращото се извън сферата на чието и да е влияние – индивидуално или колективно („нашето минало, нашата история”) – става с годините за руснаците все по-значимо, все по-отчетливо се очертава от тях в образа на колективното „ние”.7.По този начин, на основата на проведения анализ на емпиричните данни, може да се направи извода: в колективното си самоопределяне мнозинството от руснаците през последните петнайсет години са се преориентирали към миналото. При това, през последните десет години това минало все по-често се явява като съветско (тук идеалът е ретроспективно конструиран като контраст с „лошите” години на брежневската епоха). Съответно, с все повече съветско съдържание се изпълва и конструкцията на особения път. Особеният път днес – това е път съветски, той включва в себе си и държавните значения на съветското като огромно и застрашително. В първите десет години от новия век предпочитанията на руснаците могат да се проследят достатъчно ясно:Искате да живеете в огромна страна, която другите страни уважават и от която се боят, или в малка, уютна и безобидна страна? (% от числото на анкетираните)Първото75Второто19Затруднавям се да отговоря .6Описаният по-горе исторически „преход” на общественото мнение от хипотетичната алтернатива (на избора) и въображаемото партньорство към особеността (изключителността и изключването, т.е. изолацията, най-малкото символична) е начин за потвърждаване и укрепване на колективната идентичност на болшинството руснаци в пространството и времето, установяване на приемственост по отношение на съветското минало, към основополагащите черти (особености) на съветското, начин за утвърждаване на съвкупностите на точно тези черти (особеният характер на властта и др.) като „нещо наше”. Такова завръщане беше припознато от мнозинството от населението на държавата като стабилност и ред, то се съпровожда от чувство на завръщане към нормата и днес се приема като норма.При това, достатъчно осезаемото в материалите от социологическите анкети разбиране от мнозинството руснаци на лошия социален ред (свръхконцентрация на власт, неефективно управление, бюрокрация, корупция и др.) изобщо не им пречи да приемат тези състояния като „наши”, нормални за „нас”, т.е. това разбиране не подрива статуквото, а колкото и да е парадоксално, обратното – поддържа и заздравява днешния ред. Искам да подчертая този момент. Подобна двусмислена конструкция сама влиза в автохтонната „традиция”, в митологията за „нашето” като особено – неслучайно тя се повтаря неведнъж в отечествената история. Така нарастващият свръхцентрализъм и авторитарността на управлението, бюрократизмът и извънредността във втората половина на 20-те години на миналия век са се осъзнавали от масата тогавашно население като връщане към дореволюционния ред и, съответно, към предишните митологични представи на масите за властта, каквато тя „винаги” е била. Такъв ход на колективната мисъл, вероятно, би бил фиксиран в масовите мнения през 70-те години на миналия век – преоценката на предишната „хрушчовска” епоха – ако тези феномени бяха изследвани от тогавашната социология.Вторият важен извод от проведения анализ е, че (отново според емпиричните анкети на Център Левада през последните петнайсет години) поддържането на символичната колективна идентичност се оказва (за пореден път се оказа) за различните групи, за руския социум и за властта, приемаща върху себе си репрезентация на тази идентичност, по-важна и по-необходима, отколкото диференциацията и състезателността, поставянето на цели и достигането им. Съответно, политиката в подобни условия се изражда в публични театрални церемонии и скрита зад кулисите номенклатурна борба по собствените, вътрешни, също неписани правила.Зад метафората за особения път стоят неподготвеността за състезателност, за възнаграждение на успеха и позитивната солидарност – принципи, които са създали съвременните (модерни) общества. Доколкото към главните особености на руския път се отнасят опеката от страна на държавата и нейната повишена роля в социалното устройство на живота, важността на контрола над индивида от страна на колектива, то подчертаването на „особеността” говори и за неподготвеност за свобода, преди всичко, за индивидуална свобода, а значи, за отговорността за собствения живот, за култивирането му. Свободата е още една от най-важните универсални ценности, лежаща в основата на съвременните общества.В този смисъл е допустимо да се тълкува митологемата за особения път като системен ограничител на модернизацията. Той позволява тази митологема да се трансформира и приспособява чрез „знакови” (при това, с възможност за преозначаване) елементи в съответствие с изискванията на властта и със задачите за нейното самосъхранение, от една страна, и навиците на масата, нейното нежелание и отблъскване на промените, от друга. Важно е да се уточни: по-коректно е да се вижда в това именно ограничител, стабилизатор, т.е. механизъм за ”мека” адаптация, а не „твърдо” препятствие или спирачка.Една от съществените характеристики на работата на този механизъм се състои в това, че „особеният път” се явява в общественото мнение, в материалите от социологическите анкети като съдържателна характеристика – някакъв набор от качества, макар и достатъчно неопределен. Но „отговорите” на анкетираните са само начало за нови въпроси, които си задава социологът: това не са отчетни показатели, а предмет за анализ. Така че, по-точно би било да видим в категорията „особен път” ценностен оператор, превключвател на модалните планове за оценки и интерпретации на социалния свят, който обезпечава интеграцията на представата за себе си и за другите, явява се като механизъм за съгласуване и относително съзвучие на оценките на идеалното и реалното, на властта и масите. Трудността в интерпретацията на комплекса на особеността се състои точно в това, че той се явява ту като съдържателен, ту като модален (регулативен, задаващ модус за разбиране). Ще отбележа, че това е същата двойственост, която се подчертава от социолозите, в руското (съветското) „двусмислие” или „лукавство”. Двойната, „кентаврическата” природа на подобни представи обезпечава на носителите им застраховка в условията на социална неопределеност на цялото и собственото място на анкетирания в него, но и поддържа, увековечава тази неопределеност, придава й принципен характер, доколкото я защитава от рационализации, дискусии, корекции и др.8.Ще опишем накратко как действа този символичен механизъм за социална адаптация (в дадения случай – митологичният комплекс „особен път”). Той съотнася и интегрира три нива или три кода на социалната реалност и колективните представи:– ниво на авторитарно-патерналистичната власт;– ниво на партикуларната („разсеяна”) маса;– ниво на съвременните, така или иначе специализирани институти (производство, образование, здравеопазване, пазарни елементи и др.).С други думи, в социокултурните условия, които тук се описват и анализират, институционалната реалност не работи, ако не получава а). санкция от страна на йерархичната власт (привилегии, връзки и др.) и б). интерпретация от страна на неидентифицираната маса (в термините на своите, в това число – на своята, нашата власт). Така институционалната реалност придобива имитационен или субституционален характер. Това са някакви обновявания на табелите (съвременно стилизирани), зад които по други правила функционират отношенията на „своите”, структурирани по оста на йерархичната власт. Подобно устройство позволява да се използват наличните ресурси на институтите (резултатите от тяхната дейност, благата), изплъзвайки се от функционалните им императиви (самостоятелност, отговорност, ориентиране към цели, проверка на ефективност, подобряване).Такъв механизъм позволява да се удържат всякакви промени в рамки, удобни за властта и поносими за масата (адаптацията в днешните руски условия е всеобща тактика). Оттук и значението в подобни условия на въведената по-горе категория алиби: нека „другото” (новото, западното, модерното и др.) да си съществува, но не с нашите усилия, не при нас и без последствия за нас. В това може да се види един от примерите за системно производство на разриви в социалното и културното време. То означава, че производството на подобни разриви е вградено в конструкцията и функционирането на репродуктивните институти на социума – училищата, медиите. Точно заради това историята в дадените социокултурни рамки приема вид на повторение, на церемония, на ритуал – поредното напускане на своите основи („загуби”) и също така поредното символично „завръщане” към тях. Затова съветската образност, чак до човешките типажи, се инкрустира днес в рекламите на съвременните стоки и услуги по улиците и в транспорта на най-големите градове на Русия. Затова стилът на съветското кино от 1930-1950 г. се превръща днес в символична основа на „епичните” повествования на „големия стил” в държавно спонсорираното (отново!) родно кино. При това, в днешните образци носталгично се подчертава значението на вкоренеността, приемствеността, дълговечността, а съответно, фантазменото качество и сигурност на стоките, услугите, в края на краищата, на самите хора и целия им начин на живота в тяхното днешно, но като че ли „вечно” и „завинаги” непроменяемо устройство.2 септември 2010 г.Превод от руски Веселина ГюлеваТекстът, който публикуваме със съкращения, е от списание „Вестник общественного мнения”. В основата му са две лекции на автора: през ноември 2009 и април 2010 г. Статията продължава и развива многогодишните разработки на сътрудниците на Центъра Левада по темата.Източник: в-к Култура
- Проектът на Избирателен кодекс тотално зацикли
ГЕРБ нарушава всички обещани срокове за приемането на ключовия закон
Таня Петкова
Един от най-шумно прокламираните от управляващите законопроекти – този на Избирателен кодекс, зацикли в парламента. Проектът, по който специално съставена комисия работи над половин година, бе раздаден на парламентарните групи за одобрение още преди ваканцията на НС в края на юли, но и досега той не е депозиран официално в деловодството на парламента.
Според представителите на десницата, както и на левицата, обемистият документ е „компилация“ от всички досега съществуващи изборни закони – за Народно събрание, за местни избори, за избор на евродепутати и пр. Това е и основната причина парламентарните им групи да не се подпишат под проекта, който в този си вид е одобряван само от управляващата ГЕРБ и от подкрепящата я „Атака“.
Намерението на мнозинството и най-вече на шефа на временната комисия Искра Фидосова (ГЕРБ) е проектът да бъде прокаран със съгласието на всички или поне на почти всички парламентарни партии. В парламентарната история след 1989 г. обаче е рядкост ключов законопроект на управляващите да мине с подкрепа на всички политически групи.
„Като си на власт, трябва да носиш отговорност за решенията си“, коментират и от дясно, и от ляво.
„Това няма как да се случи, мнозинството не записа нищо ново в проекта. Кой проблем решиха – дали възможността от фалшифициране и манипулиране на изборите, дали пресякоха натиска върху избирателите, който се оказва при всеки един вот или пък дадоха гаранции, че гласуването в чужбина най-накрая ще стане прозрачно“, коментира пред Mediapool депутатът от Синята коалиция Димо Гяуров, който е и член на комисията.
По думите му мнозинството не се е съгласило и с тяхното предложение за машинното гласуване, което би излязло по-евтино и което би намалило в пъти изборната администрация. „Между 8 и 12 млн. лв. се харчат за хартия на всеки един вот“, даде пример Гяуров.
Подобно мнение изказаха и представители на неправителствени организации, които участваха в заседанията на комисията по изработването на кодекса и които многократно настояваха и предлагаха ГЕРБ да въведе такива правила, които да осветлят възможно най-много изборите, както и да бъде пресечен т. нар. корпоративен вот.
Такива текстове обаче не бяха заложени в проекта, а просто механично бяха пренесени постановки от сега действащите закони.
Димо Гяуров прогнозира, че в този си вид законопроектът едва ли ще влезе за първо четене до края на годината, което е в контраст с обещанията на председателя на НС Цецка Цачева в началото на есенната сесия, че Избирателният кодекс, „един от най-приоритетните закони“, ще бъде факт до края на януари следващата година. Това обаче едва ли ще се случи предвид факта, че в края на септември проектът изобщо не е депозиран, нито пък е минал през ресорната правна комисия.
Дори и да се „забързат“ с него, ГЕРБ вероятно ще изпуснат поставения срок за приемането на кодекса, който в началото на годината заръча на депутатите си „ударно приемане“ на законопроекта.
http://www.mediapool.bg
- Борисов: При стачка подавам оставка, викайте Станишев
При стачка си подавам оставката. Аз толкова мога. Това каза в емоционален изблик пред Сашо Диков премиерът Бойко Борисов.
Давам всичко от себе си – от сутрин до вечер, дадох си здравето и нервите, коментира лавината от критики към него и кабинета.
„Щом не ни харесвате – викате си Станишев, Доган и си ви доуправят. Толкова! Полагам огромни усилия, повече от това не мога. Толкоз мога!“, разпалено допълни Борисов по време на интервюто, което даде пред Сашо Диков за Канал 3.
Премиерът подчерта, че той е изпълнил на 100% обещанията си и започнат ли стачни действия, няма да убеждава никого в противното.
„Викате си някого да ви отвлича, да ви язди“, нервно реагира Борисов. На въпроса на водещия за огромно напрежение се е натрупало в обществото и неговите очаквания, министър-председателят отговори с не един въпрос: „А в мене не се ли е натрупало напрежение? И в мен има напрежение, защото полагам огромни усилия да изкарам държавата от кризата и го правя. Намалих цената на газа, може да е самохвалство, но за мен това бяха изключително трудни преговори. В три часа през нощта ги изгоних. В три часа през нощта! Кой ще ми плати това здраве?“
Борисов смята, че най-успешните сфери на управлението са борбата с престъпността, строителството, земеделието. Дянков има много трески за дялане и ако не си ги поправи, ще има проблем с мен, обеща той.
Оценката му за Дянков е, че „той генерира отрицателна енергия заради липсата на пари и това кара всички да го мразят“.
Той обаче одобрява финансовата дисциплина на Дянков.
Проблемите в здравеопазването пък определя като „единствения трън в петата, единственото ми тежко място, където буксуваме“. И ако Борисова не се справи, ще сложа друг и тогава ще успея, закани се премиерът.
По-късно дойде и развръзката – Бойко Борисов прие оставката на здравния министър, като уточни, че тя не й е била искана досега. Така той показа, че наистина държи на думата си.
Накрая отрече да е „самохвалко“ и призна: „Аз съм вече един истински преуморен човек вследствие на много ангажименти и разговори.“
Интервюто на премиера не убегна от зоркия поглед на депутата от Коалиция за България Петър Курумбашев.
Българският народ избра г-н Борисов, за да управлява, а не да бяга при първата по-сериозна ситуация. Това каза на пресконференция в Народното събрание Курумбашев по повод репликите на премиера, че ако в държавата има стачка, той щял да си подаде оставката.
„Какъв голям мъж, а плаче. Вижте какво се случва в цяла Европа. Вчера имаше стачка в Словения. Днес има протест в Брюксел. Дали Барозу ще си подаде оставката? Днес има стачка на транспортните работници в Испания. Дали испанският премиер ще си подаде оставката? Какво да кажем за Папандреу? Има ли стачки в Гърция? Тук трябва да кажем – българският народ избра г-н Борисов, за да управлява, а не да бяга при първата по-сериозна ситуация“, допълни Курумбашев, предаде Фокус.
„Тук репликата е: „Не така, моето момиче. Тепърва има да те щипят“. Ако г-н Борисов в най-скоро време не уволни г-жа Борисова, тя ще го уволни него“, смята Курумбашев.
http://frognews.bg/
- Учеха ни как да убиваме!
С Джеф КИЙ, ветеран от войната в Ирак, а сега писател и активист за човешки права, разговаря Симеон Гаспаров
Джеф Кий е роден през 1965 г. в щата Алабама. Той е бивш морски пехотинец от армията на САЩ и е един от войниците, участвали в превземането на Багдад през 2003 година. През 2004-та в знак на протест срещу водената военна политика на страната си в Ирак той напуска войската и се включва в работата на организацията “Ветерани от Ирак против войната”. Джеф Кий е също писател, актьор и активист за човешки права. Той е основател на фондацията “Мехади” за подпомагане на иракски деца и цивилни граждани, които са пострадали от войната, както и на ветерани, които се опитват да лекуват стреса от войната с наркотици и алкохол. Фондацията “Мехади” е наречена на името на иракско дете, с което Джеф се сприятелил по време на службата си в Ирак.
Джеф Кий – Г-н Кий, как приехте неотдавнашното решение на президента Обама да обяви края на войната в Ирак?
– Аз вярвам, че президентът Обама е добър човек и наистина прави всичко възможно да разреши този конфликт, който започнаха други. Но да не забравяме, че там останаха още 50 000 войници, така че не виждам все още края на войната да е настъпил.
– Една от причините САЩ да нахлуят в Ирак бе сигурността на Америка. Днес, 7 г. по-късно, по-сигурни ли са Щатите?
– Не, разбира се, но със сигурност мога да ви кажа, че войната в Ирак направи много хора изключително богати. Често се срещам с родители, чиито деца са по фронтовете, и им казвам: не жертвайте децата си заради хора, които забогатяват от тях. Но не само окупацията на Ирак, но и на Афганистан е изключително опасна за САЩ.
– Вие сте един от първите, участвали във войната още от самото й начало през 2003 г., има ли нещо, което видяхте, което, ние, цивилните, не знаем?
– Искам, ако можеше, всички в Америка, независимо от политическите им убеждения – консерватори или либерали, да можеха насила да бъдат накарани да видят неизмеримото страдание и разрушение, което причинихме на Ирак и Афганистан. Това, което видяхме ние, участниците във войната, бе тоталното разрушение, нанесено от най-могъщата военна машина в историята на човечеството. Нашият финансов интерес докара страдание на тези хора. С очите си видях как цялата инфраструктура на Ирак – държавна и военна, бе срината. Но не само това, ние разрушихме цялата страна. Забележете, ние, дори не разпуснахме германската армия след Втората световна война, а в Ирак разрушихме всичко. А знаете ли кога се прави такова нещо? Когато се планира окупация на цялата страна.
– Кой най-много пострада от тази война?
– Децата на Ирак. Ето, представете си деца играят на улицата и мине военен конвой, превозващ окупационни войски, с които местните хора не са съгласни. Тогава те излизат на демонстрация, някой вземе, че хвърли граната срещу конвоя. Атакуваните млади войници, които също, са голяма част от потърпевшите в този конфликт, изскачат и откриват огън срещу тези, които ги обстрелват. И по средата на всичко това се намират деца, играещи на улицата. Тези деца са хванати в капан. Къде да се скрият? Къде да отидат, домовете им и всичко край тях е превърнато в жив ад. Причинихме ужасни неща там, които са криминално деяние. Но най-лицемерното и гадното е как реагират десницата и консерваторите в Америка, които се представят за големи “християни”. Когато видят фактите, че ние докарахме смъртта на толкова невинни там, те отговарят: “Ами, това са само “вторични разрушения”, “съпътстващи щети.”
– Как ви подготвяха в армията психически за войната?
– Казваха ни ужасяващи неща, но така е, когато отиваш на война. Подготвяха ни още от началото на военната ни служба да видим как телата на другарите ни ще бъдат взривявани и разпъснати пред очите ни на безброй парчета и ние трябваше да се стегнем и да продължаваме напред. Така ти си готов и знаеш, че ще попаднеш в ситуация, където най-добрият ти приятел може да умре и части от тялото му ще попаднат върху теб. И другото, на което те учат, когато отиваш на война, е да убиваш.
– Как ще се излекуват раните, причинени от войната, на мирното население?
– Ох, Господи… Мисля, че поколения ще минат, докато раните зараснат. Вижте холокоста, колко години отминаха, но раните все още не зарастват. Сигурен съм, че на 10-годишните деца, които срещнах в Ирак, внуците на техните внуци още ще помнят и разказват за това, как американците са дошли и избили всичките тези невинни жени и деца. В Америка сме наивни да си мислим, че последиците от окупацията няма да доведат до сътресения дори и след като си заминем. Но ще ви дам пример за безотговорна журналистика, такава, каквато не съм виждал от години. На корицата на едно американско списаниеса сложили портрета на момиче, чийто нос е отрязан от талибаните, аргументирайки необходимостта от окупацията. Те внушават: “Вижте какво ще се случи в Афганистан, след като войските ни си тръгнат.” Но това са пълни глупости и заблуждения. Фактът е, че на това момиче носът му бе отрязан не когато нас ни е нямало, а когато войски на САЩ и НАТО са в Афганистан! Как ще ми го обяснят това?
– Какво си говорехте с другарите преди битка?
– Различни неща, но повечето пъти преди битка момчетата ме караха да им чета на глас записки от дневника, който си водех в Ирак и от който по-късно направих театралната пиеса “Очите на Вавилон”.
– Когато US войските навлязоха в Ирак, световните телевизии показаха радостното посрещане на местните жители. Каква бе причината нещата бързо да се обърнат и иракчаните да намразят американците повече от собственият им диктатор Саддам Хюсеин?
– Копелето Саддам Хюсеин управляваше с железен юмрук и вършеше ужасни неща със своя народ. Естествено бе тези, които го мразеха, да са на наша страна. Аз също в началото на офанзивата си мислех, че е добре да го премахнем и да помогнем на хората. Мислех си, че ще е нещо като войната в Кувейт, която не трая повече от няколко седмици, и след като го свалим от власт, ще се приберем у дома и ще оставим хората сами да си решават съдбата. Никога не съм си представял, че ще окупираме Ирак. Сега например в САЩ има хора, които са несъгласни с политиката на Обама и ако чужди войски дойдат и го свалят от власт, ще е естествено да са щастливи. Но ако те останат още някакви си 7 години, тогава да видим какво ще е отношението към тях. Абсолютно нелогично да е се мисли, че американците няма да почнат война срещу окупаторите.
– Как американските войници се справят със стреса от войната? Намират ли необходимата подкрепа и разбиране?
– Не намират. Аз общувам много с ветерани от Ирак и Афганистан, видели страдания, за които няма думи да се опишат. Помагам им и ги окуражавам да говорят, да не мълчат за преживяното. Това е един от начините, който може да ги спаси от кошмарите. Съвременните статистики изнасят доста обезпокояващи данни. Процентът на извършителите на домашно насилие и тежки престъпления сред войници, върнали се от фронта, е изключително висок и продължава да расте, което е още едно доказателство за своеволната политика на Америка.
– Мислите ли, че консерваторите и крайната десница, подкрепяща антиправителствените милиции, не по-малко опасни за САЩ от тероризма, ще успеят да спрат прогресивния ход, който Америка е поела?
– Не знам защо, но мисля, че няма да успеят. Аз обичам много Америка! Аз не я мразя. Вярно, в тази страна има много откачалки, но също има и прекрасни хора, които са направили добри неща за много хора по света. Надеждата ми идва от факта, че живея в страна, чиято конституция е създадена от робовладелци и че същата тази конституция е използвана за премахване на робството. Но както историята показва, и Америка, както всяка огромна военна империя ще залезе. Независимо от това ние трябва да променим начина, по който общуваме с другите народи.
Източник: в-к Труд
http://www.trud.bg/
- Българските евродепутати изпратиха декларация до ЕК в защита на Мирослав Ризински
Българските евродепутати от всички парламентарни групи изпратиха писмена декларация до европейските комисари по въпросите на правосъдието Вивиан Рединг и по въпросите на разширяването Щефан Фюле в защита на македонския гражданин с български паспорт Мирослав Ризински. „Мирослав Ризински е български и македонски гражданин, който излежава присъда в македонски затвор. Българските членове на Европейския парламент сме дълбоко убедени, че присъдата на г-н Ризински е постановена на политическа основа, за което говорят многобройни факти от неговото дело“, се посочва в декларацията.
Текстът описва подборно фактите около задържането и осъждането на Мирослав Ризински както и дейностите, извършвани от българския гражданин с македонски паспорт, провокирали интереса на властите в Скопие.
„Българските членове на Европейския парламент сме единни в позицията си, че в Македония се провежда последователна политика по сплашването на всички, които държат на своя български произход. Мирослав Ризински и Спаска Митрова (чиито права бяха драстично нарушени, за което вече информирахме комисар Фюле) са двама души, граждани на Европейския съюз, използвани за назидание на всеки самоопределящ се като българин в Македония. Ние смятаме, че подобна политика на целенасочено потъпкване на определено национално самосъзнание не отговаря на принципите на Европейския съюз“, се казва още в декларацията.
В заключение българските евродепутати отправят призив към Европейската комисия да проведе разследване по случая и да вземе отношение по него, както и да призове властите в Скопие да разрешат трансфера на Мирослав Ризински за излежаване на присъдата в България, „което е негово право по силата на Конвенцията на Съвета на Европа за трансфер на осъдени лица“.Агенция „Фокус“
- Габриела Антова – eвропейска шампионка до 8 г.
Черноморския грузински град Батуми влезе със златни букви в историята на българския шахмат!
8-годишната Габриела Антова от шахматен клуб ШАХ 21 от град София с треньор Стефан Стойнов
стана еднолична европейска шампионка! ЧЕСТИТО!European Youth Chess Championship
Batumi 2010 – Girls Under 8Final Ranking
Rank Name FED Pts
1 Andreeva Antova Gabriela BUL 7.5
2 Goltseva Ekaterina RUS 7.0
3 Shpanko Nadiia UKR 7.0
4 Bechvaia Maia GEO 7.0
5 Sidamonidze Anastasia GEO 6.5
6 Kapanadze Sandra GEO 6.0
7 Okuyaz Duru TUR 6.0
8 Beshukova Alina RUS 6.0
9 Stroganova Karina RUS 6.0
10 Zinnatullina Adelya RUS 6.0
11 Badelka Olga BLR 6.0
12 Babayan Mariam ARM 6.0
13 Nemcova Karin CZE 5.5
14 Partladze Mariam GEO 5.5
Scarpa Claudia ITA 5.5
16 Hereklioglu Sude TUR 5.0
17 Esadze Tamar GEO 5.0
18 Yorgun Yaren Naz TUR 5.0
19 Tsirekidze Nutsa GEO 5.0
20 Gogokhia Elene GEO 5.0
21 Tsaguria Tinatin GEO 5.0
22 Mikadze Ani GEO 4.5
23 Bellahcene Meriem FRA 4.5
24 Imerlishvili Tamar GEO 4.5
25 Goginava Sopo GEO 4.5
26 Lagazauri Tamar GEO 4.5
27 Donghvani Nia GEO 4.5
28 Alizada Fidan AZE 4.0
29 Esadze Kristine GEO 4.0
30 Boncea-Pentac Salia-Ana ROU 4.0
31 Chorgolashvili Maria GEO 4.0
32 Khomeriki Elene GEO 4.0
33 Saparidze Ia GEO 4.0
34 Darchiashvili Nino GEO 4.0
35 Sibajeva Marija LTU 3.5
36 Margvelashvili Gvantsa GEO 3.5
37 Zamanova Aytac AZE 3.5
38 Panescu Angelina-Gabriela ROU 3.0
39 Dzotsenidze Elene GEO 3.0
40 Karimli Aysu AZE 3.0
41 Noselidze Mariam GEO 3.0
42 Cheishvili Mariam GEO 3.0
43 Mikeladze Elene GEO 3.0
44 Tsvariani Elene GEO 3.0
45 Chanturia Keso GEO 2.5
46 Baladze Ani GEO 2.5
47 Tsertsvadze Mariam GEO 1.0Mitko Iliev
- Я чупката оттука бе, нещастник!
Татяна Ваксберг
Френското правителство разврати българските власти повече, отколкото те изобщо можеха да се надяват да бъдат развратени. Като изгони групово ромите и каза на ЕС да не му натяква за дискриминация, Саркози не просто зададе опасен тон, но и демонстрира, че този тон минава. Какви санкции ще му наложат? Та ЕС никога не е успявала ефективно да се противопостави на временни и по-постоянни възходи на национализма и расизма в страните членки (изключваме санкциите, наложени на Австрия след идването на Хайдер на власт, понеже тези мерки бяха твърде крехки и оцеляха за кратко). Всичко досега беше оставяно в полето на думите. И колкото и безобидно да беше това поле, дори и в него ЕС не се оправяше бързо, понеже хич не е лесно
да пееш правилно на цели 27 гласа
Случаят с експулсирането на ромите обаче е качествено нова ситуация. Тук вече не става дума за нарастване на обществените симпатии към една или друга крайнодясна партия. Действието не се развива в България или Румъния. Става дума за реална и ефективна политика, предприета в страна, известна със следния принос в световната история: че е люлка на човешките права и мотор за създаването на ЕС. Досега изработването на европейска политика по какъвто и да било въпрос беше дълъг, тягостен и далеч не винаги успешен процес. А сега дойде Франция и допълнително качи летвата твърде високо. Сега вече е нужна не просто обща политика, но и политика по най-болезнения за Европа въпрос – имиграцията. И докато се изработва тази политика, ЕС ще трябва да посочи с пръст страната, предизвикала дискусията. Само че как да си представим това – Франция в ролята на лошия? Това е по-скоро филм и е по-вероятно ЕС да не хареса сценария му. И Бойко Борисов няма да го хареса. Колкото повече една маргинална страна си изгубва посоката, толкова повече се надява, че
и големите се излагат
като нея. Инак безобразията може да проличат твърде контрастно.
Огромната отговорност на големите демокрации в ЕС е тъкмо в това да отстояват принципите и целите, заради които беше създаден ЕС. Етническото равенство, свободата на придвижване и на инициатива, солидарността – ако всичко това безнаказано бъде изоставено от самите бащи основатели, то какъв е шансът в него да продължат да вярват страни с традиционна ценностна нестабилност? Този шанс е по-скоро нулев.
От юли до наши дни Франция наруши принципи, които сама беше лансирала в не толкова далечното минало. Ромите бяха изгонени накуп. Този факт по незнайни причини не намери подобаващ отзвук в България, докато именно в него се съдържа дискриминационният елемент. Когато гониш цяла група с еднакъв етнически произход, експулсирането се нарича колективно и това предполага, че етническият произход е водещият мотив за изгонването (а всички други основания за него са само следващи и по-маловажни). Вторият елемент – ромите не бяха гонени след поединично разглеждане на техните случаи, последвано от решение на съда, а просто с полиция, която сама беше преценила, че в престоя им става дума за нарушение на законите. Това е втори от фундамендалните факти по случая, които не се радват на популярност. Страна – членка на ЕС, няма право да експулсира гражданин на друга страна на ЕС, освен ако съдът не постанови това. А тук не просто че
нямаше съдами имаше точно обратното – полицията изгони от Франция дори и такива роми, които по-рано бяха стигнали до съд (в град Лил) и съдът беше забранил тяхното екстрадиране, защото не беше намерил основания за него.
Точно тези два факта са в основата на европейския скандал и точно те позволяват твърдението, че френските действия са сравними с всяко друго масово преследване на хора по етнически признак. Те позволиха на представителката на Люксембург в Европейската комисия Вивиан Рединг да сравни сегашното експулсиране на роми от Франция със „ситуация, която напомня Втората световна война“. В отговор Саркози употреби езика на Пруст, за да каже, че ако Рединг искала да си интегрира ромите, да си ги вземела при нея в Люксембург. Един френски сенатор пък проехтя по радиото с твърдение а ла балкански Милошевич: той каза, че би желал държавата Люксембург изобщо да не съществува. Даже поясни как в исторически план това е могло да се осъществи – ако „през 1867 година
Бисмарк и Наполеон Трети
бяха приключили преговорите си по друг начин“. Вярно е, че френският външен министър побърза да се извини за тези думи, но камъкът вече беше хвърлен.
Ами на този фон кой да обърне внимание на българския министър-председател, който без да му мигне окото, съобщава, че няма да защитава 41 експулсирани от Франция български граждани? Много ми се иска да укоря българския премиер за това негово изказване, защото веднага ми хрумва поне един въпрос към него: министър-председателят на коя точно страна се очаква да защити българските граждани? Но този въпрос не е съвсем истински, той е само façon de parler (елегантната версия на по-изчерпателното „бла-бла“). Нищо не питам премиера, защото предварително знам закъде е тръгнал във вербалния смисъл на думата – за там, където вече се намира речникът на президента Саркози. Още докато беше министър на вътрешните работи, Саркози се беше изказал красноречиво за децата на бившите имигранти, живеещи в предградията на Париж. Каза на тези френски граждани, че са измет и че той ще ги издуха с пароструйка от градовете им. А това е много крачки по-напред в блатото от твърдението, че няма да си защитаваш гражданите. Предпочитам да питам
пионерите в жанра
Само че това питане вече не е лесна работа, защото изисква специфична езикова подготовка. Нямам предвид френския език като такъв, а нахлуването на улицата в Елисейския дворец. При Саркози говорът стана далеч по-освободен от многовековните френски изисквания за изящество. Преди две години президентът се ядоса на един човек, който го освиркваше по време на някакво тържествено откриване, свали оковите на Молиер и му каза пределно ясно: „Я чупката оттука бе, нещастник!“. Малко по-късно във времето и далече в пространството българският премиер бе помолен за пореден път да коментира своя предшественик и той беше изчерпателен като най-ориентираните продавачи от Римската стена: „Да е…а и нещастното копеле“.
Такава невзискателност надали може да се запази изолирано – само в периметъра на езика. Все някога това „чупката“ излиза от речника, за да навлезе с ботуши в някое гето. По пътя неизбежно се преобръща и културният език – защитниците на гетото се оказват не привърженици на някакви принципи, ами направо любители на някакво престъпно племе, успешно маскирано като група дискриминирани граждани. И така, докато някой в София или Букурещ не вземе да си зададе логичния въпрос – ами щом чак на „Шан-з-Елизе” правят така, аз защо да не мога?
http://glasove.com
- „Бойкометър“ ще следи за лъжите на властта
Автор: Красен Николов
Своеобразен каталог с дадените обещания на властта стартира в Интернет като целта да се постигне „намаляване на лицемерието в българския политически живот“. Проектът www.politikat.net е създаден от фондация „14-ти септември“ с подкрепата на Тръст за гражданско общество в Централна и Източна Европа.
Сайтът поддържа три основни раздела – „Истинометър“ , „Ветропоказател“ и „Бойкометър“ . В първия ще бъде поддържан архив за поети от властта ангажименти, „Ветропоказател“ ще прави каталог на изразени политически позиции, а последният портал е посветен само на премиера Бойко Борисов. Проектът има за цел да следи дали обещанията на политиците в България се изпълняват, а политическите позиции остават непроменени.Идеята е взаимствана от американския оригинал „Обамаметър“, който следи дали американският президент изпълнява своите 525 обещания, дадени по време на предизборната кампания. След като бе реализиран този проект получи „Пулицър“. Българският аналог също ще следи дали конкретно обещание е „неизпълнено“, дали е в „изпълнение“ или съответно вече е „изпълнено“.
Сайтът все още е в процес на разработка и първоначално натрупване на информация като неговите създатели имат идеята да привлекат и външни сътрудници. Една от основните цели е да се създаде социална мрежа, в която потребителите да вземат активно участие в дебата по важни обществени въпроси.
Инициатори на идеята са блогърите Асен Генов, Константин Павлов и Илия Марков. През последните две години те участваха активно в протестите срещу подслушването в Интернет, както и в организацията на разпръснатия с полицейско насилие общонационален протест от 14 септември 2009 година.
„В България новините нямат продължение. Съобщава се страхотна новина, а след известно време се забравя какво се е казало. Никой не държи сметка на политиците, а предизборните програми се пишат само, за да се четат от конкурентните партийни централи“, заяви Константин Павлов при представянето на politikat.net.
По думите му при натрупване на по-голям брой информация сайтът може да бъде използван и за научни и исторически цели. Поради тази причина в него ще има единствено факти, а информацията ще бъде представяне без коментарни елементи.
Според него за последните три мандата са се събрали достатъчно количество обещания, които са показали, че реализацията на подобна идея в България е нужна. „Можем да започнем с „оправянето за 800 дни“ и стигнем до „проектът, гарантиран в лично качество“, както и до обещаните 200 милиона за здравеопазване, които после станаха 65 милиона“, коментира от своя страна Асен Генов.
„В една среда, в която голяма част от медиите са корпоративно зависими, Интернет остава единствената среда за свободно изразяване“, добави той.
Логото на сайта е заигравка с групата на „котараците“, която преди година бе сочена за приближена до премиера Борисов, и с котката като животно, което често успява да постигне целите си с търпение и хитрост.
Източник: http://mediapool.bg/
- 92% от българите: Мизерстваме!
Според 92% от запитаните българи в проучване на „Евробарометър“ бедността в страната е широко разпространена.
Проучването за нагласите на европейските граждани по темата за бедността е от миналата година. Данните бяха разпространени преди началото на конференция за борба с бедността и социалното изключване в рамките на националната седмица по темата.Почти 80 млн. души в Европейския съюз – 16% от населението на общността, живеят под линията на бедност. Според проучването европейците определят бедността по различен начин – за около една четвърт от хората човек е беден, когато разполага с толкова ограничени средства, че не може да участва пълноценно в обществото, в което живее.
Други 22% виждат бедността като невъзможност да си позволиш основните стоки, от които имаш нужда, за да живееш.
За 21% да си беден означава, да зависиш от благотворителност или обществени субсидии. 18% вярват, че хората са бедни, когато живеят месечно с по-малко от определеното за праг на бедност.
Почти три четвърти от европейците чувстват, че бедността в страната им е широко разпространена. Виждането за това колко разпространена е бедността обаче варира много в различните страни.
Само повече унгарци в сравнение с българите смятат, че бедността е широко разпространена в страната им – 96%, у нас са 92%.
Според данни на НСИ делът на работещите бедни за 2008 г. у нас е бил 7,1%, докато при безработните този дял е 53,3%.
Тези, които са в неравнопоставено положение на пазара на труда, са и сред най-застрашените от социално изключване групи, коментират от Агенцията по заетостта в презентация по темата. Тази година беше обявена за Европейска година за борба с бедността и социалното изключване.
Основните приоритетни теми на годината са борба с детската бедност и предаването й между поколенията, активно включване на най-отдалечените от пазара на труда, равен достъп до услуги, образование, здравна грижа, култура и спорт, преодоляване на дискриминацията, социално включване на хората с увреждания и равенство на половете в политиките за борба с бедността. По данни на НСИ за 2009 г. коефицентът на икономическа активност сред жените у нас е 62,5% срещу 72% за мъжете.
За същия период нивото на заетост сред жените е 58,3% срещу 66,9% сред мъжете. Нивото на безработица сред жените за 2008 г. е 23%, с три процентни пункта по-високо от това сред мъжете.
Източник: http://frognews.bg/
- Борисов: „Мишел Обама е пипната отвсякъде…” Как премиер става кореспондент на вестник
Aвтор: Иван Бакалов
Вестник “Труд” от събота, 25 септември 2010 . Другарят Тодор Живков се срещна с другаря Леонид Брежнев – така пишеха вестниците при социализма, със съответната снимка на първа страница.
Журналистите от миналото не могат да се отърсят от комплексите си. Старият Тато е сменен с нов Тато. А той, за разлика от стария, сам се обажда във вестника и диктува на журналистката какво да пише.
Който е следил в. “Труд” миналата седмица, не може да не е забелязал пространното отразяване на посещението на българския премиер Бойко Борисов в Ню Йорк. Цели страници всеки ден, с подробни изказвания и пояснения от самия премиер.
Странното е, че вестниците на ВАЦ – и “Труд”, и “24 часа” нямат изпратени журналисти в САЩ, поради икономии в кризата. Но това не пречи на в. “Труд” да пише, все едно е бил там, на място. Авторката Валерия Велева пише от София. Как става това? Очевидно от текста журналистката пише след дълги разговори със самия премиер. Той най-подробно й разказва по телефона с кого се е срещнал, кой как е бил облечен… В ролята на кореспондент на вестника от САЩ влиза самият министър председател Борисов…
В последния пространен материал от събота, в който се обяснява как се срещнал с президента Обама, Борисов казва: “Мишел е много хубава жена, с приятно излъчване, със силно присъствие, висока, отслабнала – пипната отвсякъде”.
От описанието човек разбира, че Борисов има отдавна наблюдения върху Мишел Обама, щом е забелязал, че е отслабнала. Чудно, как ли в американското посолство ще преведат в докладите си думите на Борисов за първата дама на САЩ – “пипната отвсякъде”. Такъв премиер може да вкара в затруднение всеки преводач.
Веднага след тези думи Велева е написала следната бележка: “Това е “експертната” оценка на българския министър-председател за съпругата на американския президент”. Да не мисли някой, че това е тънка ирония към премиера от водещата журналистка на „Труд”, известна още като Мадам В.? От нея, която омеси баница на Борисов и го гонеше да му я връчи, като стана премиер? Не, това е чистосърдечно, обичливо, простодушно обяснение за Генерала, както е наречен в заглавието – “Две срещи на Генерала с президента Обама”.
И – Слава на Бога – простодушната Велева предава като истинска стенографка една към едно казаното от Борисов, без да му спестява фриволните думи и случки, което пък позволява на читателя да види какъв прост…одушен е българският премиер, един истински човек от народа, този път не от Правец, а от Банкя.
Журналистката Велева наистина заслужава награда за тази поредица от материали, продиктувани й от САЩ от премиера Борисов. Поредицата може да се изучава в учебниците и по журналистика, и по пиар. Как един премиер диктува на близък свой журналист какво си е приказвал с кого и кой как е изглеждал. И какъв бял ролс ройс със златни лайсни видял пред ООН.
Уникално.
Ето някои извадки, които са и новаторски принос в отразяването на дипломатически и протоколни срещи на високо равнище във вестниците:
„Сутрешното си кафе премиерът Борисов изпи вчера в компанията на щатския о.р. генерал Уесли Кларк. Българският премиер бе поканил бившия главнокомандващ обединените въоръжени сили на НАТО в Европа на лична среща в една от малките зали на хотела в Ню Йорк, където е отседнал… Генералското кафе се оказа особено приятно, тъй като двамата продължиха да си бъбрят доста по-дълго от предвидения един час за срещата им…
Борисов нито отрече, нито потвърди информацията, че се е срещнал с шефовете на секретните служби в САЩ.” (б. а. – внушение, че се е срещнал, ама това са едни тайни работи, дето си ги приказва наш Бойко на 4 очи с тайните служби) Виж тук пълния текст.
„Турският президент закъснял и когато влязъл, вече говорел един от балканските лидери. При появата на Гюл гостите станали на крака, обсипали го с бурни овации, в залата настъпила еуфория… Българският премиер останал на мястото си и не станал. “Придвижвайки се между масите, Гюл ме видя, че седя, вероятно разбра, че тази демонстрация на Турция не е удачна за среща, на която всички сме равни, и дойде специално да се ръкува с мен”, разказа Борисов пред “Труд”.
Борисов пожелал на всички приятна вечеря. След което отишъл при Гюл и изненадващо му заявил, че “има по-важна работа” и няма да остане на вечерята. Яденето на Борисов останало недокоснато, Гюл скочил да го изпраща и прегръща, изказвайки благодарност за речта и за присъствието му на форума. Заявил му, че ще се видят по време на предстоящото му посещение в София.” (б. а. – затрогващ епизод, да подчертае как им се ежи нашия премиер на турците, а те му се кланят).
Бял “Ролс Ройс” взел ума на Бойко
(б. а. – оригинално заглавие от “Труд” )
“Любопитен момент, извън протокола в ООН, преживял Борисов. На излизане от сградата погледът му бил прикован от огромен, лъскав, бял брониран “Ролс Ройс”. Борисов се спрял, казал на момчетата от Сикрет сървис да изчакат. Искал да види кой ще се качи в това бижу. “Нали съм любител на колите и техниката, като видях златните лайстни (правописът е на “Труд” – б.р.) и бялата тапицерия, идеше ми да питам шофьора може ли да го разгледам. Ама уникална машина!”, не скри възторга си Борисов пред “Труд”.
И в този момент видял как към колата се приближава мъж, който започнал да вика: “Бългериан прайминистер, Бойко, хау ар ю…” Разказът на Борисов продължава: “Дойде, разцелува ме, как си, кво правиш? И тъкмо щях му кажа: чакам да видя кой ще се качи в тая кола, а той си помисли, че чакам да се махне ролсът, за да дойде моята кола. “Сори, сори, сори” – поклони ми се и се затича към лимузината, влезе в нея, а охранителите му светкавично затвориха вратите.” Борисов така и не разбрал кой е господинът, наредил да проверят. Може би е роднина на султана на Бруней. След случката Николай Младенов казал: “Г-н премиер, аз от 5 месеца се мъча да правя програма да ходим по Саудитска Арабия, Египет. Като видях този господин как ви целува, вие просто нямате нужда от мен.”
…
Малка беда е, че този тип журналистика, диктувана от премиер на обслужващ журналист не може да покаже реалната картина на българските срещи в Ню Йорк. Не е толкова страшно, че в. „Труд” живее още във времето на Тато. Сега сме във века на свободната информация и, рано или късно, скритото излиза отнякъде.По-лошото е, че простотиите вече се издигат в маниер, шик, някакъв стил, който народът харесва – кво, пък, колко е естествен човекът, кво искате от него…
Живеем в абсурдна държава, но поне е смешно с този премиер и тия вестници.
Източник: http://e-vestnik.bg/
- КОГО В БЪЛГАРИЯ ПЛАШАТ БЪЛГАРИТЕ ПО СВЕТА?
Автор: Петър Китенски
Не съм пътувал до Чикаго и назад. В Западна Европа кракът ми не е стъпвал. За далечна Австралия и да не говорим. На млади и зрели години в България ме държеше Желязната завеса, а сега – пенсията, в която не всеки месец може да го има дори перото „пътуване до село”. Не успях и да емигрирам, защото като милиони други мои сънародници повярвах, че запретнем ли ръкави в новото си демократично общество, докато се обърнем, и ще сме станали като „тях”.
Е, станахме… Почти. Но не сме нито американци, нито германци, нито австралийци. Българи сме си и вече двадесет години се напъваме да заиграем по техните правила. И докато се напъваме кога с по-голям, кога с по-малък успех, ние, останалите тук, стареем, губим ентусиазъм, заглъхваме. А децата ни както и в първите години на голямата промяна, продължават да отлитат от нас в четирите посоки на планетата. Отлитат, защото от Бога им е дадено правото да бъдат щастливи, да докажат себе се, да дадат бъдеще на децата си, а ще бъде ли нахално да кажа и това: да облекчат финансово старините на ония, които са ги родили и отгледали.
И така си живеем върху тая земя.
И нищо, че сме членове на ЕС и НАТО, ние тук врим и кипим в политически двубои, избори, реформи, екшън планове, малки и големи кризи, и се надяваме, че все някой ден вие ще се приберете от тая „пуста чужбина”, за да направите и нас, и държавата ни като другите. Даже и специален министър без портфейл по вашия въпрос сме си назначили нищо, че в някой европейски документи думата България вече е заместена с израза „инфраструктурата на коридор № 8”.
Вие там борите големия свят и, както писа преди няколко броя в „България сега” Иван Сотиров – първият генерален консул на държавата ни в Чикаго, отнесена към вас думата „емигранти” вече е архаизъм. Защото обективно погледнато сте глобални хора на глобалния свят.
Глобални българи! Какво по-хубаво от това? Значи за всички българи има надежда. Значи и България има бъдеще…
А дотогава?
Дотогава и вие там, и ние тук трябва да се напънем така, че ако не докараме това бъдеще колкото може по-скоро между Дунав и Родопите, поне да му отворим вратата.
Но как да я отворим?
По този въпрос демократичният свят не е успял да измисли нищо друго освен демократичната практика, наречена избори. Влизаш в тъмната стаичка, даваш гласа си за точните хора, натоварваш ги със задачата да ни водят по-бързо и компетентно към бъдещето и после строго следиш как удържат на думата си.
Простичък на вид механизъм. Толкова простичък, че някой наши политиканти почва да ги втриса. Не, не от нас, живеещите в татковината – на нас те са ни намерили цаката: твърди партийни ядра, медийни манипулации, купуване на гласове, кебапчета за беднотията, етнически натиск.
Нашенският ламтящ за власт политикан го втриса от вас, от близо трите милиона глобални българи пръснати по белия свят, от неподкупната ви и носталгична любов към отечеството, от трезвия ви и необремен поглед към нашенските и световните събития, от демократичните ви нагласи и още повече от – демократичните ви практики и начин на живот, от факта, че не могат да купят гласа ви за 50 лева или с три кюфтета, от обстоятелството, че няма как да ви сплашат с етнически конфликти или религиозна нетърпимост.
Ето защо, когато в днешна България се зададат избори, на политиците ни като кост в гърлото засяда въпросът за „гласуването на българите чужбина”. И се започва едно парламентарно мънкане /от всички посоки/, едно двусмислие, едно всеобщо потене. Разчитайки на първосигналните нагласи, на притиснатия в ъгъла на живота народ – един ни плаши с „изборния туризъм” от Турция, друг претендира, че вие там не сте тук и тъй като не сте се мъчили заедно с нас, нямате право да решавате за България, трети – въпреки, че вече сме в 21 век, умно многословстват за технически пречки и липса на чиновнически капацитет.
Двадесет години двусмислие…
Двадесет години демагогия…
Двадесет години словоблудстване по едно от основните човешки права при демокрацията, към която така жадно сме се били стремили в черните времена на тоталитаризма…
И сигурно ще е така още два пъти по двадесет, ако ние сами не поемем нещата в ръцете си. С едно най-обикновено планче от две точки. Първата, по-трудната, е ние тук да накараме политическата класа да престане с неопределените си позиции по вашите български права там. А втората, по-лесната, е вие да стигнете до урните си там, когато ние тук правим избори.
До един!Източник: в.”България Сега”
www.BulgariaSega.com_______________________________________________________
* Петър Китински е журналист, коментатор, публицист и литератор, работил дълги години в Българското национално радио и Българската национална телевизия - ОТВОРЕНО ПИСМО срещу цинизма на „Великолепната шесеторка“ и „Байлан“
ДО Г-ЖА АНИ САЛИЧ
с копия : ДО бТВ
ДО ТЕЛЕВИЗИЯ ПРО БГ
ДО НОВА ТЕЛЕВИЗИЯ
ДО БНТ
ДО БНР
ДО ДАРИК РАДИО
ДО В-К „24 ЧАСА”
ДО В-К „ТЕЛЕГРАФ”
ДО В-К „СТАНДАРТ”
ДО В-К „СЕГА”
ДО В-К „ДНЕВНИК”
ДО Г-Н БОЙКО БОРИСОВ
ПРИМИЕР НА РБ
ДО Г-ЖА ВАЛЕНТИНА СИМЕОНОВА
ЗАМ.МИНИСТЪР НА МТСП
ДО Г-ЖА НАДЯ ШАБАНИ
ПРЕДСЕДАТЕЛ НА ДАЗД
ДО УНИЦЕФУважаема, Ани Салич,
В качеството Ви на журналист, рекаламно лице и водеща на шоуто „Великолепната шесторка”, към Вас се обръща една от хилядите обикновени майки на три деца, едно от които НЕизоставено дете с увреждания-много увреждания, след банална вирусна инфекция в бебешка възраст. Обръщам се към Вас, както като инициатор и участник в нищожни, мънички, благотворителни кампании за изоставени и неизоставени деца, така и като бивш журналист, който е БИВШ, защото се превърна в болногледач на детето си и в лаеща вълчица срещу убийствената, некадърна и безотговорна управленска и административна социална система на България .
Хиляди родители на деца с увреждания се надяваме тазгодишните продукции „Великолепната шесторка” „Байландо”да НЕ успят, въпреки, че няма такъв шанс. Не искаме да успят, защото това е поредната цинична експлоатация на човешкото милосърдие на българските граждани и скъпа медийна акция наливаща пари в пустиня. А тази акция няма шанс да не успее, защото наивната българска публика продължава да вярва в сълзливи, комерсиални, профанизирани, благотворителни пиаракции , измъкващи и последното бедняшко левче от джоба й с лигави , инфантилни призиви за илюзорна помощ. Защото провала на шоуто Ви и на „Байландо” е шанс държавното чиновничество да бъде принудено да си свърши работата.Уважаема Ани Салич,
Нямаше да си позволя да съм толкова груба, ако Вие и цялата медийна гилдия си бяхте направили журналистическия труд да обясните на обществото и на властта, ЗАЩО България води класациите в ЕС по детска смъртност, по брой деца с увреждания, по брой изоставени деца и по брой изоставени деца с увреждания, по брой изоставени деца от ромски произход и т.н. А Вие не го направихте, защото проблемите на изоставените деца са лесносмилаеми като редакционна материя и е по-лесно тези деца да се използват с комерсиален медиен продукт за обществен имидж, отколкото да се разрови цялата бюрократична, институционална, нормативна и управленска система, която пълни домовете за изоставени деца и не прави живота на „семейните” деца по-добър, независимо дали са с увреждания или не. И за това да се говори ежедневно, а не ежесутрешно да се лъска егото на стари и нови управленски люде.
Самият факт, че на пресконференцията за „ВШ”2 зам.министър Валентина Симеонова каза, че , цитирам по памет :”предимно бедни семейства си изоставят децата”, означава, че тя изобщо не е наясно с генезиса на проблема , както и всички, които споделят становището й. Основната част от изоставените здрави деца, са „произведени”в многолюдни непрекъснато размножаващи се ромски семейства, а децата с увреждания- от семейства КОИТО НЕ ИСКАТ ДА ОБЕДНЯВАТ и ОСКОТЯВАТ, грижейки се за детето си. Та между двете издания на „ВШ” съвместно с УНИЦЕФ бТВ трябваше да установи, че:
-основната причина за многото изоставени ромски деца е „помощ”-ната социална политика, която стимулира „излишната” раждаемост сред най-бедното ромско население. Стимулира я и липсата на законодателно криминализиране на малолетната раждаемост като сексуален тормоз и злоупотреба с малолетни и непълнолетни деца сред най-бедните роми. Стимулира я липсата на управленски капацитет и ВОЛЯ за ефективна /а не предизборна/ интеграционна стратегия и ефективни проекти за реалната интеграция, паралелно с нужните рестриктивни мерки срещу гражданската, обществена и родителска безотговорност, замаскирана с уж традиционните и манталитетни особености на ромския етнос. Отдадени на социална кауза медия и организация като бТВ и УНИЦЕФ трябва да знаят и да кажат на обществото, че написаното по-горе се споделя от огромна част от образованите, квалифицирани и реализирани роми. Като медия трябваше да знаете, че няма страна в света, която да може да осигури ресурс да интегрира такъв огромен брой хора, които само и единствено се размножават, за което плаща 2 милиона работещо население от 7 милиона граждани. За богата държава с 30 млна население 2 % неефективно население е поносим социален казус-но за бедна държава със 7 млна население с 10 % интензивно размножаваща се примитивна общност с нулев обществен потенциал-няма социално спасение, а цифрите са относително точни.
В крайна сметка в България едно семейство на работещи родители с НЕизоставено дете с увреждане с данъците си издържа толерираното от медиите и социалната система и държавата като институция, „размножаване” на неефективно, неработещо, неграмотно, неквалифицирано население, както и изоставените от него деца, които допълнително се обгрижват и от благотворителни кампании. Когато родител като нас се опита да получи енергийна помощ, няма шанс, защото надвишава минималния доход от 130 лв на член от семейството- колкото струват два пакета памперси и няколко пакета мокри кърпички. Но неграмотната малолетна майка, която е започнала да ражда от 12- годишна, оставила е три деца на държавата, „грижи се” за две и е заченала поредно, получава всичко, което поиска. Никой не се интересува работещите родители получават ли си редовно заплатите, като им ги забавят с няколко месеца/каквато масово е икономическата ситуация в момента/ с какво си издържат децата, с какво си плащат лекарствата, тока през зимата /ако детето е по цял ден в къщи с баба си или е болно и не е в дневен център или училище/, рехабилитацията, лечение, ремонтите в къщи, лечението на другите членове на семейството, с какви средства се отглеждат здравите деца в семейството…Ако няма баба или дядо – пенсонер или да си зареже работата и да остане като болногледач в къщи, най-често майката остава за болногледач, зарязвайки кариера, бъдеще-срещу 200лв обещетение от държавата. Като журналист би трябвало да знаете, че преобладаващата част от семействата с деца с увреждания са семейства без бащи, защото те бързо се спасяват от родителската безнадеждност… Трябва да знаете и , че една от причините да не можем да работим е, че почти ежедневно обслужваме социалната и здравна бюрокрация, за да получим поне малкото облекчения, предвидени от системата.
Една водеща медия със социални претенции, трябва да знае и за каже ясно, че идиотската политика на геноцид над изоставените деца и за семействата с деца с увреждания се „произвежда”основно от Агенцията за социално подпомагане, а тя е една социална жандармерия-некомпетентна паразитна структура, заедно с още десетина институции с дублиращи функции, отдели, дирекции и т.н. В основата на паразитното съществуване на тези структури стои базисната липса- няма статистика и анализи за броя на децата с увреждания по основни и съпътстващи диагнози, интензитета на увеличаването на броя на тези деца и най-важното ПРИЧИНИТЕ!!! за този интензитет, както и за РЕГЛАМЕНТИРАНОТО ОБЕДНЯВАНЕ на тези семейства чрез Закона за социално подпомагане, Правилника за прилагането му, други закони, подзаконовите нормативни актове-заповеди, указания и пр.-дело все на бюрократи- малоумници. Липсата на такава информация води до грешно осведомяване на съответните европейски финансови структури, откъдето идват грешни параметри и условия за реализиране на проекти. С такива грешни проекти от властта голям брой НПО се крадат и прахосват милиони евро за дневни центрове за рехабилитация, които по същността си са изолатори за семейни деца- ограничен брой специалисти, некомпетентни и нископлатени и грижите за децата там са почти като в дом за изоставени.
Една водеща медия със социални претенции трябва ежедневно да коментира „производството” на деца с тежки заболявания и увреждания причинени от некомпетентната, безотговорна, престъпна здравна система, както и последствията от Чернобилската авария за нацията ни и по-скоро престъпното за тогавашната власт ненавременно прилагане на мерки за ограничаване на последствията от радиационното замърсяване на страната ни- „реколта”, която сега пълни детски инвалидните колички и домовете за изоставени деца!
Уважаема Ани Салич,За да се затвори входът към институциите, каквито претенции имате във „ВШ” , е нужно ЯРОСТНО да се притисне политическата система и властта да регламентира реална подкрепяща политика за „семейното“ отглеждане на децата с увреждания, а не политици и залязващи шоу звезди да се превземат в естрадни кампании, които заедно с останалите подобни мащабни или спорадични събития не решават дори частично проблемите в системата. И поради това са манипулативни и омерзяващи, а децата, участващи в тях –цинично използвани като марионетки. В момента деинституционализацията се извършва механично и под натиск от ЕС, а не защото държавата ни иска и знае как да го направи- децата с увреждания се връщат при бизките им и там те живеят малко по-дълго, но също толкова бедно и ги погребват в семеен , а не в домски гроб. Колкото и да пълним страната със защитени жилища и да търсим приемна и осиновителска грижа – от едната страна ще се налива-от другата ще изтича. За българските медии ние, обречените на децата си родители, сме само герои от „планьорки”- ревем и хленчим. И няма кой да покаже цената на битките ни да сме отговорни родители и граждани – ПРИМИТИВИ с убити мечти, с мизерен живот, в скапани жилища, във вечно безпаричие, с изтормозени здрави деца, заради решаването на проблемите на братчето или сестричето с увреждания… А децата ни с увреждания умират почти като в дом на ужасите – много обичани, но някои недохранени, други нелекувани, нереахабилитирани, доосакатени…но на никого не му пука-докато не постъпят в дом, където са по-забележими. В крайна сметка акции като „ВШ” правят привлекателна възможността ИЗВЪН семействата си да осигурим нормален живот на децата си вместо да мизерстват при близките си. В този смисъл се надявам да отговорите на въпросите поставени по-долу от десетки родители на деца с увреждания, прочели отчета на УНИЦЕФ от „ВШ”1 в интернет мрежата: 1.В новата кампания на уницеф за ДМСГ Шумен заложеният план представлява изцяло превенция на изоставянето, а не затваряне на дом. Как всъщност ще се затваря дом, след като не са предвидени оценки за състоянието и нуждите на децата?
Предвидена е актуализация на съществуващи оценки, които реално са проформа. С този план ще се профилактира изоставянето, НО няма да се затвори този огромен дом, а и отново са планирани прекалено много нови звена, които ще си дублират дейността.2.Отчетът УНИЦЕФ от първото издание на шоуто за строителството и ремонтите на сградите е сумарно обобщен ,няма публикувана документация за процедури за конкурси по възлагане на ремонтите, строителната дейност, доставката на средства и обзавеждане, това са пари на дарители и би следвало процедурите да са детайлно отчетени и прозрачни. 4. Кое наложи да се влагат пари за луксозни къщи, без да е гарантирана устаойчивост на услугата, тъй като е известно нисък бюджета, с който годишно разполагат ЦНСТ? 5.Услугата ЦНСТ / център за настаняване от семеен тип/, така както е приета методиката, е дефинирана като услуга за „ДЕЦА“. Следователно, тази услуга в тези ЦНСТ, не обхваща лица над 18 години. Какво се случва с настанените деца, след като навършат 18 години?. След като е решено, че са изчерпани всички възможности – в Дом за възрастни ли ще отидат тези младежи? 5. В две от къщите са настанени младежи. Но в същото време не е ясно има ли официално одобрена методика за ЦНСТ за младежи , което води до въпроса: как се финансира тази услуга и устойчива ли е тя, сигурен ли е бюджетът и за следващите години, включена ли е в системата от услуги в общността… Две Могили-къде се намира на картата този полу-град, полу- село и какви услуги в общостта има там? Защо отново персонал от Могилино се грижи за тези деца? 6. Включени ли са в щатното разписание на ЦНСТ за младежи необходимите специалисти и какви, защото ако не са включени,е съмнително тези младежи да могат да получават в Две Могили и в Гложене услуги извън ЦНСТ / едва ли там има дневен център/. 7. Относно ЦНСТ за деца / в Русе, Варна и София/ е видно от методиката, че не са включени всички видове специалисти, които са нужни, в такъв случай трябва да се знае тези деца ползват ли услуги извън общността и къде и достатъчно ли са? 8. Твърдите, че моделът Могилино е модел за затваряне на институции?Значи ли това, че смятате ЦНСТ за единствен възможен вариант за деинституционализация и не противоречи ли това твърдение с поредната ви кампания?
Уважаема Ани Салич,Като социално отговорна медия, каквито претенции има бТВ във Ваше лице, трябваше да знаете, че не обществото, а първо институциите трябва да си свършат работата, а после тази работа да се подпомогне с медийни и благотворителни кампании. А една от важните журналистически задачи, които не изпълнихте е да обясните, че случващото се в Могилино преди филма на ББС, както и за сегашната чудовищна ситуация в социалните домове и семействата ни има конкретни виновници. Част от тях са бившата шефка на ДАЗД Ширин Местан и екссоциалната министърка Емилия Масларова. Вместо да са подсъдими за престъпна безотговорност, причинила смърт и телесни повреди на повече от едно деца-едната е участник в подобно цинично благотворително шоу, а другата е преподавател в български университет.
Красимира Обретенова,
Добрич
0888799165
[email protected]
- Дакомизийският геном – изследван от българин през 1975 г.
Автори: Академик Йордан С. Иванов и Анна Зографова – член кореспондент на МАБИК
Пореден Мегапроект на Ай Би Ем, сп.”Нешънъл географик” и фондация “Уайт” през 2005 г. активира проучване по проследяване Y- хромозома при което е изследвана митохондричната ДНК на 100 000 избрани представители от основните етноси и народи. Целите на проекта визират констатиране корените на най-старото население, създаване най-мощната база данни и щрихиране маршрута на първата палеоисторическа миграция на ХОМО САПИЕНС. Осъществяването на това гигантско изследване е провокирано от българин още през 1975 г. Тогава по устно нареждане на Тодор Живков, научни екипи по предложение на изследователя-феномен Йордан Иванов заработили по изясняване на шопския етнос. Първите данни за човешкия геном в България от 1975 г. са изведени от изследователя Йордан Стоилов Иванов, удостоен през 2005 г. с титлата академик. Научният му труд, третиращ въпроси по изучаване езика на животните и проблемите на Космоса /от периода 1975-1980 г./ бил изпратен специално на АН на СССР. А констатацията му, че предците на българите са участвали в създаването на етногенезиса на над три милиарда и петстотин милиона жители на планетата, за тогавашния момент била толкова шокираща, щото учените забранили да бъде давана гласност на изследването, отчело живите и починали техни наследници. Така през 1975 г. изследователят манифестирал твърдението, че генетична българска кръв може да бъде открита и регистрирана в територии, заемащи 5/8 от Северното полукълбо. Специалната програма, която науката ни е разработвала, изисквала от научни звена на НРБ след 1975 г да изяснят чий геном е най-продуктивен и най-устойчив. Така учените по предложение на Йордан Стоилов Иванов следвало да обърнат внимание верни ли са неговите твърдения. И базата, върху която сега се работи по целия свят, всъщност е подсказана от изследванията на българина. “В заключенията си учените отново ще стигнат до дакомизийците и шопите” – категоричен е академикът днес.
Щатският проект по изследване на човешкия геном от 2002 г. развенча Дарвиновата теория защото се доказа, че съвременният ХОМО САПИЕНС не е произлязъл от маймуна, и че не е потомък на неандерталци, а се е появил преди не по-малко от 150 000 години. А геномът за българите от същото изследване, кодиран с маркер ЕМ78-алфа, регистрира 21% от съвременниците ни като потомци на етноси, живели по българските земи преди 7 800 години. Коментарът на акад. Йордан Иванов е, че процентите са доста повече от 21%. Защото представителите само на един от етносите на България – шопския имат корен, който превъзхожда останалите. Неговите специфични проучвания и изследвания от 1975 – 1980 г. не само кореспондират със съвременните констатации по изследванията на човешкия геном, извършени от руски и американски екипи, но ги изпреварват значително във времето. Генетичният код на човека е регистриран до момента в Интернет чрез над над 50 терабайта информация, което според програмистите на USA “проектите представлява своеобразно информационно “Цунами“, с данните за аденин, тимин, цитозин и гуанин – A, T, C и G – четирите нуклеотидни бази в човешката ДНК, които изграждат гените, формирайки личността и поведението на хомо сапиенса. А новостите за секвенирания геном изискват огромни инвестиции във високите технологии.Защото само като пример днес едно изследване на човешкия геном с участие на корпорация CELERA Genomics, струва $3,000,000,000. Целите на подобни начинания се свеждат до компютерен анализ, извеждане данни за физическото и функционалното картиране на човешкия геном, изясняване на молекулярната диагностика и идентифициране на нови гени както клониране и секвениране. Стига се до търсене на нови гени в човека на база биоинформатика; до установяване на cause-and-effect на генетичните отношения и извеждане ролята на индивидуалните гени и техните мутации и пр. Но да се върнем към българското изследване, в което констатацията е, че доминантният ген е съхранил през хилядолетията принадлежността на сънародниците ни към същите онези най-древни племена, с гени на дакомизийци, сапейци, сапи /шопи/ – най-старото автохтонно население на Балканите от Мизия и Дакия, стартирало произхода на древните българи. Българинът доказа, че дакомизийците и балтоилирите са първите най-устойчиви етноси на Балканите, което е потвърдил в края на 80-те години на миналия век и етнологът проф. Петър Петров, определил съвместно с антрополози, че самият изследовател – акад. Йордан Стоилов Иванов е личност – феномен, съхранил чертите на непроменяем дакомизийски генотип на 6 900 години.
Доктрината на Йордан Стоилов Иванов, в контекст на тезата за доминантния и рецесивен ген, провокира още едно тайно изследване на група антрополози от академичните среди на България през 80-те години на миналия век, които установили, че тогава на Балканите живеят 65-66% представители на дако-мизийците от югоизточния подрасов, 12% средноевропейски под расов тип – / гети – готи/ – обозначени като славяни, 6-8% средноазиатски под расов тип и др.
Проектът по мегагенното изследване на Ай Би Ем ,“Нешънъл географик” и фондация “Уайт” третира също и въпроса оставили ли са легионите на Александър Македонски/дако-мизиец по майка/, своето семе – генетични следи по маршрутите при завладяването на Изтока и Азия. По този повод Акад. Йордан Иванов припомни, че войските на Алаксандър Велики, описвани в римските и гръцки хроники като “елини” съвсем не са били такива. Само наемниците гърци наброявали не повече от две – три хиляди. Докато важно е друго, че в земите на Бактрия тогава по време на походите се заселват над 100 000 дакомизийски войници на Александър. Те също оставят своя корен и ген пак там – в Партия, Бактрия и Индия.
Българската археологическа находка на човешки кости от 2004 г на жена на 8 000 години ,в района на Враца провокира антропологични изследвания за които още един български учен – корифеят антрополог и директор на института по антропология при БАН – проф. Йордан Йорданов коментира: “Резултатие от изследването на костния материал са известни само на ограничен кръг учени. Те никога не са били предмет на широко обсъждане. А данните, на фона на данните за историческото и културното развитие както и религиозните схващания през различните епохи, представят физическите типове хора, сведения за заболяванията и травмите, оставили следи върху техните кости и лечебните ритуални въздействия върху тях”. По подобен повод проф. Йордан Йорданов изготвя мостри възстановки на образи чрез пластична антропологична реконструкция. Измежду най-интересните му шедьоври са реконструкции на главата на владетеля Севт ІІІ и на дакомизийска принцеса от преди 8 000 години.
През ХХ век шведският учен Улоф Исаксон по научен път доказа, че от сърцето на Балканите стартира развитието си първата евроцивилизация, защото тук преди 7 – 5 000 години, в поречието на реката Итил /днешен Дунав/, в Мизия и Дакия са се появили най-старите рудодобивни центрове на света.
През 80-те години на ХХ век акад. Йордан Иванов доказа, че първите исконни местни етноси – дакомизийци, сапи и сепи първи опитомили овцата и козата, развивайки скотовъдството. Херодот може би малко е “позабравил” величието на сапите – сепеи, но все пак е описал как представители на племето сепеи станали участници в походите на Ксеркс срещу Елада. А други стари автори като Евстатий Византийски и Страбон отъждествявали сепите със САИ И СИНТИИ. Същият етнос, чийто днешни потомци са шопите, /според акад. Йордан Иванов/ е съществувал от времето след третия потоп.
Немалко европейски историци от небългарски произход традиционно пренебрегвали особено важните исторически събития на древността, прередактирайки историята на най-древните народи по изгоден за властимащите начин. Длъжни сме да отбележим, че автохтонните жители на Балканите – дакомизийци, сапи – сапейци,фриги, пеласги, българи – болги освен че залюляват люлката на най-старата евроцивилизация, създават 22 империи и над 50 държави.
Съвременните историци правят едно буквално обезкостяване на Балканите от дакомизийско население, формулирайки тезата едва ли не, че всички те в древността са били траки, което е абсолютно неправилно и невярно! И интерпретацията, че населението на Мизия и Дакия е тракийско е невярно. Тази грешка на старите хроници е била използвана манипулативно впоследствие и от някои съвременни историци. Тези събития още от най-дълбока древност са предшествани от миграцийте, демографските експанзии и гигантски катаклизми, състояли се преди Ноевия потоп и предшестващите го всичките общо осем. Така преди 70 000 години били разкъсани родословията и се образували първите най-стари народи. А пословичната войнска доблест на дакомизийския и сапейския етноси, станала в хилядолетията пример за подражание. От изследванията на акад. Йордан Иванов става ясно, че първото българско царство, регистрирало темел в континента Европа много преди останалите европейски монархии е основано на Балканите. Според учения, древните ни корени тръгват като спирала от земите на Балканите след третия библейския потоп. Така представители на местни балкански етноси достигнали в разселенията плодородните земи на днешна Персия /Бабилон/. Щрихирайки териториите на нашите предци, след последното разселение през Месопотамия, акад. Йордан Иванов съобщава: “ Тези етноси /потомци на палеоевропейците/ след последвалото разселение от Месопотамия, заживяли в райони около езерото Байкал, на територииите на днешна Монголия, Бурятия, Турфанската планина, Горен Енисей, Ордос, Об, Саяно-алтайския край, Ферганската долина, в старите територии на Согдиана и Бактрия – територии на Кушанската империя. Впоследствие част от етносите мигрирали в някои райони на Северозападна Индия, по долините на реките Инд, Нармада, Ганг, после в територията на днешните Афганистан и Пакистан. Част от мигриращите се придвижвали в посока на Гаркана – днешното Каспийско море”.Предците- един и същи народ, пътували, мигрирали, завземали територии и земи на днешна Персия, Индия, Южен Сибир, Крайбайкалието, Монголия, Бурятия и Китай и оставили своето семе, култура, обичаи, традиции – тъкачество, животновъдство. Това бил пътят на цели поколения жреци, философи, военачалници и поети, чиито потомци след време се върнали за да преоткрият отново родината в земите на Балканите. Но те създавали по пътя великите държави – Бабилон, Империите на хонори, кушани. Така тезата на акад. Йордан Иванов за Балканския произход на българите ,след разпадането на държавата Бактрия се подкрепя с данни от Кушаните – потомци на едно от петте племена ЮЕЙДЖИ. А потомците на Кадфиз І и Кадфиз ІІ /45-78/ и владетелите КанишКА/98-123/ регистрират империи и царства, завладели почти цяла Индия. Едно от тях се е назовавало Тохаристан. Империята ВасишКА, империята на Мао Дун и неговия син Кхан Юи Лао Шан, империята на Кардама Ила, Хазария с Карабулгар, Бурджан в Кавказ, Стара Велика България на Кхан-балтавар Кубрат Първи Велики, от която произлизат Дунавска България, Първото българско царство, Волжско-камска България, временната държава Дуло, ситуирането на българите на Алцек в района на Ровена, Джунгурия и др. Безбройни са топонимите, антропонимите и всички онези наименувания и обозначения на племената, известни в историята като кушани, балгАРИ, балхАРИИ – потомци на АРИИ, царски скити /сармати/ кермихионити, хони, куни, хуни, хунити, булгАРИ, котраги, утигУРИ, оногУРИ, оногундУРИ. И ако днес за хуните, преминали от Азия в Европа, през Азовско море, което в много древните времена както твърди акад. Йордан Иванов “морето им било до колене, за да могат да преследват готите, техни братовчедни племена”,/защото от стотиците синове и дъщери на древните вождове се раждали бротовчедните поколения на предците, формирали народите/.
В китайските анали откриваме данни за “хуните на Севера” живяли на север от Китай, а също и данни за Империята на хонорите с генеалогия на почти всички нейни владетели.
Тезата на акад. Йордан Иванов е, че българите са създали първата империя на света по течението на реката Итил – /Дунава/. Нейният родоначалник, обявен за цар на света бил именуван “Лугал –Калама” и титулован император, според “Анонимния хронограф” от 333 – 334 г.той бил владетелят, създал първата огромна империя със земи от Месопотамия до Средиземно море, Египет, Индия – митичният древен Зиези. Подобен факт цитира и акад. Сергей Иванов, в издадената от Академия МАБИК през 2005 г. “Праистория на древните българи”, където на стр. 228-229 четем: “Мизи, меси или миси, известни като българи, това съчетание е било широко разпространено в старите хроники, още повече,че ЗИЕЗИ е и неправилен прочит на”Мезий”, т. Е. “Мизиецът Мезий или Мезей”. Според акад. Йордан Иванов императорът Зиези /Миези/ произхожда от Мизия и е живял много по-рано от периода, в който го поставят съвременните историци /2 750 – 2 726 г./ Пр. Хр.За същия владетел се знае, че със своите невероятни воини подчинил огромни територии и над 30 племена и народи. Синовете му Хайтал и ХуРусан отвели народа Ху Хунори/”Могъщите господари на света”/,в земите на хуните-ефталити или в днешните територии на Балхара и Бактрия, където впоследствие са се е формирали източната -монголоезична група Жун и западната – ираноезична Ху. И същата тази ХУНСКА ИМПЕРИЯ регистрирала владетили,- носители на гена на най-стария династичен род в света – рода “Дуло”. “И ако цевта на пушка или на каквото и да е огнестрелно оръжия се нарича ДУЛО” , както се изразява метафорично акад. Йордан Иванов – “от същата цев на рода Дуло били изстреляни българските гени в един красив фойерверк във вековете, от който чрез аристократични бракове, кръвта се е предавала във всички европейски династии. Включително и на австрийските Хабсбурги, френските Бурбони, немските Хохенцолерни, английските Уиндзъри и пр. И днес, във вените на много потомствени европейски крале, кралици, монарси и аристократи от родовете на Полша, Англия, Дания, Швеция, Чехия, Унгария, Румъния, Черна гора, Испания, Италия, Белгия, Гърция и Франция продължава да тече същата тази забравена кръв на първите европейци , кръвта на най-стария династичен род в света. Затова ние българите никога не трябва да забравяме, че сме основали българско царство в Европа много преди всички останали монархии и не е правилна формулировката, че днес едва ли не трябва да се приобщаваме, а трябва да лигитимираме исконното си право на постоянно присъствие, което генетично и исторически по право абсолютно ни принадлежи”.
Сведения за империята на Хунорите вече са открити не само в хрониките но и от китайските археолози за което свидетелства разкриването на древния град ТONGWANGCHENG /ТОНГВАНГЧЕНГ/ от 419 г. пр. Хр, строен от хуните XIONG NU – КСИОНГ НУ.
/Бел ред.: Става дума за т. Нар. “Мъртъв град” на тюркоговорящите хунски племена. В китайската преса и във в. “Дер Бунд” от датата 7.10.2002 г. същият град е отъждествявян многократно с Фенкис от пепелта, изровен от пясъците на пустинята в целия му древен блясък. Този град бил изграден в китайската империя от най-древната етническа група в света. Такова определение на откритието на града TONGWANGCHENG /ТОНГВАНГЧЕНГ/ даде и китайският учен и изследовател Чжоу Шугуан – председател на китайското дружество за най-старите градове. Владетелите на същия град воювали някога с император Цин Ши Хуанди /династия Цин/, в периода 212-207 г. Пр. Хр., стартирал строежа на Великата Китайска стена, отбранявала древен Китай от Империята на Хунорите. И императорът Мао Дун както и синът му Кхан Юи Лао Шан също регистрират огромен възход на империята. /
За изясняване факти и източници, които биха били полезни на историците, както и генеалогията на прабългарите, акад. Йордан Иванов препоръчва да бъдат проучени взаимоотношенията между владетелите на китайската империя и “белите северни варвари” /хонорите/. Той съветва да се прочетат в оригинал произведенията на Си Ма Цян, Фан Цяо, Цзин Шу в “История на династиите”, Юй Хуан и Вей Леу /”Виейският обзор”/, Бан Гу, Цян Хан Шу /”История на старата династия Хан”/ и Сюи Тянлин, Сихан Хуияо /”Обзор на западната династия Хан”/.
В миналия век, британският учен Колин Ефрю назова 6 килограмовото златно съкровище, открито в България от Варненския некропол “ най-старото злато в света” от преди преди 5 000 години, акад. Йордан Иванов уточнява още, че то е много по-старо. По стара във времето е и находката от времето на дакомизийците в Родопите Перперикон, за която проф. Николай Овчаров твърди, че е свързана с крито-микенската култура. Заради уникалните археологически открития, в края на ХХ и началото на ХХІ век, в района на Старосел, Татул, в Долината на царете, на тракийския град и царската резиденция на одриския владетел Аматок под връх “Кози грамади,” в Централна средна гора и във Врачанско, древната история трябва да бъде препрочетена и пренаписана . Защото това е история на изключително важните федерални древни царства на Одрисите, Сапеите, Бесите и Медите. Академикът посочва, че неправилно учените ги датират /отнасят/ към І хилядолетие пр. Хр. А всъщност те са много по-стари. Това са предци на легендарния цар Резос, на тракомикенеца цар Агамемнон, на поета-жрец Орфей, на Тамирис от Тракия/Омир/. Легендите за тези велики мъжа вдъхновявали древни поети, философи и хронисти като Вергилий, Овидий, Еврипид и др. А жреческите царски родове на дакомизийски оракули регистрирали трайно присъствие и в прочутото Делфийско светилище до 355 г. Синът на Музей Евмолп пък станал родоначалник на династията Евмолпиди, владетели с резиденция /според Д. Чиликов/ в северната част на Пловдивския Тримонциум. Цар Спарток се счита за основател на династията на Спартокидите . Други известни велики владетели от дако мизийски произход били цар Перисад/344-310/, Евмел/309-304 г./, Спарток ІІІ /303- 283 г./, Полемон, Аспруг и Митридат VІ, брат на Котис. От династията на Котис и Савроматите имало дакомизийски владетели, управлявали през ІІ и ІІІ век. Потомък на цар Реметалк дори станал архонт на Атина.
Известни поети от дакомизийски произход били създателите на басните – Езоп и Федър. Брат на великата древна поетеса Сафо се оженил за прекрасната тракийска принцеса Родопис, станала впоследствие съпруга на фараонаЯхмос ІІ ,/в периода 569 – 525 г. пр. Хр/.
Българските археологически разкрития в Българската долина на царете от края на ХХ и началото на ХХІ век доказаха, че страната ни е истински Клондайк за археолозите. Разкриването на бронзовата глава на владетеля на одрисите Севт ІІІ и златната му маска е по ценна и тежка дори от знаменитата маска на Тутанхамон, Агамемнон/вожд и цар от дакомизийски и микенски произход/, продължават да бъдат предмет на дискусии. Знае се, че великите царе Севт и Спарток, живели по нашите земи са секли свои монети много преди гърците и римляните. Това е ставало в монетарниците на Севтополис и Кабиле. Другата изключителна важна сензационна находка от лятото на 2005 г. е разкрита от екип на НИМ, ръководен от проф. Даниела Агре при разкопаване на две от десетте могили край с. Златица – Елховско. Разкрит е също и некропол на царя – жрец на одрисите Керсеблепт, погребан в ІV в. Пр. Погребението е пищно – владетелят е със златен венец, с пълни бойни доспехи, с масивен златен царски пръстен печат и с дарове – сребърни ритони с формата на еленова глава. Находката включва и четири великолепни сребърни фиали и перфектно изработени бронзови и керамични съдове. Коментирайки разконсервирането на некропола, академик Йордан Иванов припомни персонажи от надписи и сюжети, върху великолепните Рогозенски сребърни и златни фиали и чаши, общо 165 на брой брой, изработени от местни дакомизийски майстори, гравирали надписи върху историческите предмети са от времето на Одриското и Сапейските царства . В част от предметите, върху 11 фиали и кана се откриват имената на владетелите Керсеблепт, Котис, Дислояс, а също и името на селището Ергиске.. В същата уникална колекция на Рогозенското съкровище, открито от тракториста Иван Димитров на 43 км. североизточно от Враца през 1985 г. между реките Огоста и Искър е разчетен надписа: “Владетелят Котис направи…”.
Сапейската династия също е регистрирала уникална история на Балканите. За съжаления от нея са известни доста постни факти. Пръв в аналите Херодот цитира името на племето Сапеи, описвайки ги като участници в похода на легендарния Ксеркс срещу Елада. Евстатий Византийски и Страбон обозначили сапеите като САИ и СИНТИИ. Тук е мястото да споменем, че във времето на македонския цар Персей е царувал Абриполис и още един сапейски владетел, именуван също като одриския цар Котис. Той бил баща на Раскос и Раскупорис и брат на Реметалк І. Някои от Сапейските владетели били съюзници на Рим. Техният авторитет е рагистриран в множество декрети и актове на Рим и Атина от онова време. В Атинския национален музей се пази и мраморна глава с изображение, идентично с изображение върху сечените монети от времето на царете Котис и Раскупорис, последният убит от беския жрец на Дионис –Вологез, ръководил въстанието на бесите срещу Рим 15 – 13 г. пр. Хр. Известно е, че сапейската династия на цар Раскупорис подчинила одрисите и бесите.
Един друг учен и дипломат – известният френски консул в София от времето на Руско-турската Освободителна война /1877-1878 г/ Луи Леже определя като диахронна тезата за езиковото единство на българския език със Санскрит, поддържана и от някои наши възрожденски учени като Г. С. Раковски. Леже твърдял, че и най-старите запазени български текстове “Остомировите” и “Асемановото евангелия” са били написани първоначално на езика САНСКРИТ, интерпретиращ схващането за древното езиково единство на Мизия, Тракия и Македония.
Самият факт, че дакомизийци през старокаменната и бронзова епохи били измежду най- великите ваятели, ювелири, философи, жреци и владетели с огромен интелектуален и военен потенциал, извежда този древния етнос много по-напред в история, традиций нрави и поведение. По онова време според акад. Йордан Иванов дакомизийците са притежавали определено по-голям военен потенциал дори от Ахейска Гърция, Рим и Византия. Сапейците, одриси, дакомизийци и други местни племена съставяли мозъка и гръбнака на македонските, римски и византийски легиони, които марширувайки завладявали бавно и последователно земи по време на войните в Пелопонес, Илирия, Египет, Картаген и Палестина, Сирия, Епир и Месопотамия. Тези факти античните гръцки и римски автори умишлено прикриват и ги пропускат. Все пак до нас са достигнали информации от анали, описващи непокорните местни “планински хора” вдигали многократно въстания – сепите – /шепи =шопи/, сапей,които влизали винаги първи във бой и предпочитали смъртта пред робството. Цели 5 века упоритите шопи/сепи/, сапеи и дакомизийците се съпротивлявали на римляните, с което техните бойни качества по достойнство били оценени. С това войнската доблест на дакомизийския и сапейския етноси действително била пример за подражание на десетки велики императори, философи, поети, царе и сенатори от дакомизийски произход, стратези, магистрати, заемали върхови позиции в управлението на древна Македония, Рим и Византия и точно те съставлявали своеобразен мозъчен тръст и гръбнак на македонските, римски и византийски легиони, съставени в основата си от отдряди на местните непокорни дакомизийци, сапи, сепейци. Защото те винаги влизали в бой, предпочитайки смъртта пред робството.
Уважаваният гръцки историк Панайотис Кенеропулос прави следното заключение: “Римската империя е едно от най-удивителните явления в световната история. Тя станала гръцка държава, където безшумно без всякакъв натиск и съпротива се наложил елинския език, но императорите до момента, в който Симеон пожелал да стане наследник на Канстантин Велики не са били от гръцки произход, с изключение на Маврикий /582-602г./, Ирина Атенейска/797-802г./ и Михайл /811-813/г.
Акад. Йордан Иванов уточнява, че повече от половината императори на Рим и Византия както и, философи, поети, жреци- царе, велики пълководци, сенатори, учени са от дако-мизийски произход. “Ако бъде направено проучване на генома на монарси, ще се стигне до извода, че устойчивите и добре управляващи и днес владетели в света притежават този местен дакомизийски геном”. Но преди да цитираме техните имена следва да отчетем приноса на същия изследовател при дешифриране етимологията на наименованието “Траки” , залепено тенденциозно от Херодот на дакомизийските местни балкански етноси. Според него етимологията на наименованието “траки” идва от името на Великата Троя. Впоследствие то става етикет за миграциите на десетките племена, тръгнали на север и запад след края на прочутата баталия, описана в стихове от Омир. Името на траките е изведено от някои историци и като драки. Те са описвани в аналите и като дардани, заедно с пеласгите, строителите на Атинския Акропол. /Известно е, че Зевс е Пеласгийски бог, а не гръцки/.
Троянската война от 1200 г. Пр. Хр. се явява своеобразен разделен контрапункт във времето на древността, с кодирани истини за най-старата българска история. Според Бахши Иман в епоса на Волжките българи “Джагфар Тарихи” също има немалко данни за наименованието на древна Троя, което идва от Улуг Етреч – Велик Етреч – български топоним. Аналите на Тит Ливий описват най-подробно как след падането на Троя, дарданският вожд Еней, син /според легендаа/ на братовчеда на цар Приам – цар Анхиз и богинята Афродита, бил пощаден от елините заради доблестта и храбростта си.Съпровождан от вожда Атенор и част от оцелелите войни на цар Пилемен, загинал в боевете край Троя, хероят Еней тръгва с флота през Сицилия и достига града Лаврентум, когото нарекъл Троя. И както пише Тит Ливий:”повел Еней с флотата си свита от оцелелите троянски първенци, от енетите, понесъл отечествените пенати, взел със себе си баща си и сина си Юл Асканий, който пък станал родоначалник на цяла плеада римски императори и диктатори от рода на Юлийте и Цезарите. Еней воювал с племената Ритули и след немалко перипетии стигнал със съотечествениците си до града на цар Латин – Лациум, където се сгодил за неговата дъщеря Лавиния. Цар Латин паднал посечен на бойното поле във войната с Турн. След смъртта му хероят Еней седнал на трона, оженил се за Лавиния и обединил местните племена със своите троянци. Според историческите анали Енетите, съюзници на Троя, водени от вожда Атенор, които също съпровождали Еней били племе от Пафлагония /от Мала Азия/, заселили земите в областта около днешния град Венеция. Хероят Еней посмъртно бил обожествен, докато синът му Юл Асканий/син на Креуза/, основал в подножието на Албанската планина легендарния град Алба Лонга”. Генеалогията на рода на Юлиите върви пряко чрез Юл Асканий, Силвий, Латин, Алба, Атис, Капис, Капет, Тиберий, Агрипа, Рому, Силвий, Авентий, Прока, Нумитор с дъщеря Рея, Амулей. Юл Асканий бил почитан като родоначалник на римския род на Юлийте и точно н негови потомци били и императорите ЦЕЗАРИ – Гай Юлий Цезар/100-44 г. Пр. Хр/ , осиновеният син на Цезар – Октавиан Август – първи принцепс, управлявал от 27 г. Пр.н.ера т 23.09. – 63 г. до 19.08. през 14 г. пр. Хр. Междувременно след смъртта на сепейския владетел Реметалк, император Октавиан Август разделил земите на Балканите между сина му Котис и брат му Раскупорис. Следващият император Тиберий никак не бил очарован от тези обстоятелства. Тогава Раскупорис устроил нечуван пир и с измама подмамил брат си, оковал го във вериги като впоследствие го убил. В Рим пред Сената, съпругата на владетеля Котис Антония Трифена обвинила последния в братоубийство. Пак във времето на управлението на същия Октавиан Август, известният Агрипа е нарисувал една от най-важните римски стратегически карти на Балканите. Върху нея областта Мизия е била обозначена като провинци,я с привилегии и особена значимост. По тази карта легионите на пълководеца Марк Лициний Крас замарширували марша на завоевателите и воювали с мизите. В чест на една своя победа край Цибрица те преименовали древната Рицария в “Мизия”. Дакомизийците оказвали най-жестоката съпротива при колонизаторския марш на римските легиони както това описва Елий Кат. През 4 в. от н. ера мизийският консул Гней Корнелий Лентул депортирал 50 000 роби от бесите и гетите в Мизия. Тези гети в други анали са като мизи. Така постепенно Мизия се превръща в една от най-важните римски провинции. Българската историография е регистрирала в земите на Мизия строежа на най-прекрасните древни императорски имения фундиите.
Тацит и други древни автори описвали въстанието на предците на днешните шопи срещу Рим като “Въстание на най-могъщите планински непокорни”.
Данни за синовете на дакомизийката Антония Трифена илюстрират, че синовете й били тачени и почитани в Римската импария като царе във времето на император Клавдий. Администрацията на Клавдий е запазила титлите и част от правомощията и привилегиите, с които са се ползвали царете на древната сапейската династия. Във времето на император Нерон, потомците на Сапейските владетели не само придобивали римско гражданство,катоТиберий Клавдий Епитайкент и Тиберий Клавдий Реметалк, но и съхранили царските си титли. По време на царуването на император Гай Калигула, същият изпратил за цар на Армения дакомизиеца Полимен, а сина на цар Аматокъл станал архонт на Атина.
Римски императори от дакомизийски произход, /според акад. Йордан Иванов/ били още Гай Юлий Вер, Максимин Тракиец – син на овчар и наставник на Александър Север, Гал/251-254г./, Диоклетиан /284-305/, Константин Велики /306-337/,роден през 274 г. в Нисос/Ниш/, живял с благородното намерение да премести столицата Рим в Сердика/София/, където се намирала неговата родова резиденция. Мизиецът Флавий Аеций /роден през 390 г.в Дорострум – Силистра/, син на Гауденций, Валерий Корвус Марк, знаменитата Мария Медичи, потомка от царския род на племето меди. Велик римски гладиатор от племетои меди бил Спартак – фаворита на най-известното въстание, вдигнато от робите в Рим. Други известни от онова време гладиатори от дакомизийски произход били Битус, Бакаин, Стунозис, Атик и Келедос.
ВИЗАНТИЯ. Сестрата на император Теодосий ІІ, императрица Пулхерия се омъжила за сенатора от дакомизийски произход Марциан, роден 391 г. и именуван впоследствие Лъв І. Неговият внук Лъв ІІ също регистрирал императорско управление, въпреки дакомизийските си гени. От дакомизийски произход са били и т. Нар. Велики войнишки императори – Макгакиян/451-457./, Юстин І/518-527./, известен още като Управда, роден в с. Тавличево, Кюстендилско ,от Тиберий/578-582/.Известен пълководец дакомизиец бил и Юстиниановият довереник Велизарий . Императори от дакомизийски произход били Юстиниан І /527 – 565/, Юстиниан ІІ, Тиберий І и Фока, а сестрата на император Теодосий ІІ, Пулхерия е регистрирала брак със сенатора Марциан от Дакия, който впоследствие става император Представители на племето беси били император Лъв І и внукът му Лъв ІІ, син на Зенон и Аркадия. Дакомизиийци са били императорите Виталиан, Коментиол, Йоан Мистикон. Хан Сабин, властвал на българския престол /765-766/ също бил от дакомизийски произход по която причина, вероятно и името му не е било отразено в Именника на българските ханове. Съпругата на хан Омуртаг /814-831/ и майка на синовете му Енравота, Звиница и Маламир също е местна мизийка/ от района на бившия гр. Фердинан. – Михайловград – днешна Монтана, кв. Виница.
Велик пълководец от 821 г. бил дакомизиецът Тома, ръководил въстание, потушено от хан Омуртаг. А дъщерята на цар Самуил Косара се омъжила за зетския княз Иван Владимир. Синът на цар Иван Владислав Траян оженил дъщеря си Мария за патриция Андроник Дука, брат на византийския император Константин, от която линия е родословието на българския цар Симеон Сакскобурготски. Потомък на вторият син на цар Иван Владислав Алусиян имал двама сина Василий и Самуил, а неговата дъщеря се омъжва за император Роман Диоген. Според византийски историци цар Петър ІІ Делян също бил мизиец както и драчкия цар Тихомир. Константин Бодин – седми син на зетския крал Михаил по майчина линия бил син на внучка на цар Самуил и на дъщерята на цар Самуил Косара. След 1211 г. дъщерята на цар Калоян Мария, кръстена на името на майка си – мизийската принцеса Мария /дъщеря на болярина Алцек от Кравуна/ става велика императрица в Константинопол и съпруга на Анри Фландърски, брат на император Балдуин. Елена – дъщеря на цар Иван Асен ІІ става съпруга на сина на императора на Никея Йоан Дука Ватаци. Още есна негова дъщеря Мария станала съпруга на Мануил Комнин – брат на императора Теодор Комнин. Братовчед на цар Константин Асен Коломан ІІ Асен се оженва за дъщерята на Ростислав Михайлович. Севастократор Калоян, братовчед на цар Константин се оженва за дакомизийската принцеса Десислава – изобразена като Българската Джоконда в знаменитата Боянска църква. Потомък на същия древен ктиторски род от времето на Второто българско царство е самият акад. Йордан Иванов. Друг представител на дакомизийския етнос е цар Мицо Асен. Цар Ивайло /1277-1280/ бил истински мизиец, роден в предпланините на Провадийския балкан. Друг средновековен владетел – цар Иван Асен ІІІ бил син на Мария, дъщерята на цар Иван Асен ІІ, който с цялата царска хазна емигрира във Византия през 1261 и получава владенията край р. Скамандър, в района на антична Троя. Дъщерята на царя – също Мария става кралица на Каталуния. Цар Смилец /1292-1298/ произхожда от знатен дакомизийски род с владения от Сливен до Копсис. От брака си с дъщерята на византийския севастократор Константин, брат на император Михаил VІІІ Палеолог се ражда синът му Йоан Комнин Дука Ангел Врана Палеолог. Цар Чоки /1299 г./ бил син на татарския хан Ногай, който след 1285 г. се оженил за дъщеря на Георги Тертер І. Цар Теодор Светослав, син на Георги Тертер бил син на дакомизийка, а негов наследник станал цар Георги Тертер ІІ. Цар Михаил Шишман, потомък на дакомизийци и кумани бил син на деспот Шишман, управлявал Видинска област. Неговата майка е внучка на цар Иван Асен ІІ, а съпруга му става Анна Неда, дъщеря на сръбския крал Стефан Милутин. Негов първороден син бил цар Иван Стефан /1330-1331/. Друг далечен потомък от рода на Асеновци бил цар Иван Александър, син на деспот Страцимир и деспина Петрица Кераца, оженил се за дакомизийката Теодора, дъщеря на влашкия владетел Иванко Бесараб от брака с която са синовете му Иван Срацимир и Иван Асен и дъщеря му Кера Тамар. От брака с еврейката Сара /Теодора/ се родили пет деца, включително и престолонаследникът Иван Шишман. Страцимир е коронясан за цар през 1337 г, а негова първа съпруга е дъщерята на сръбския княз Лазар. От този брак се ражда синът им Александър – известният в историята Искандер цар, приел исляма и управлявал огромни територии като васал на турския султан в Мала Азия. Вторият син на цар Иван Шишман – Фуржин Асен, загинал по време на рицарското сражение на крал Владислав Варненчек край Варна през 1444 г. Кера Тамар – сестрата на цар Шишман за да изпълни историческата мисия и да се опита да спаси България станала съпруга на султан Мурад.––––––––––––
Библиография:
1. “Въпроси по изучаване езика на животните и проблемите на Космоса”, научна студия от 1975 г. на акад. Йордан Иванов, специално подготвена за АН на ССССР.
2. “Праистория на древните българи”, акад. Сергей Иванов – издадената от Академия МАБИК през 2005 г.
3. “Велики римски и византийски владетели” – историческа студия на уважавания гръцки историк Панайотис Кенеропулос
4. “От основаването на града” – история на древе Рим, регистрирана в 35 исторически съчинения на Тит Ливий, коментиращ събития по създаването и възхода на Римската държава в превод.
5. Неизвестен латински хронограф от ІV в. пр. Хр. – Ватиканска библиотека.
6.Съчиненията “Енеида” на Вергилий и “Еподи” на Хорации в превод.
7. Епос на Волжките българи “Джагфар Тарихи” – първо руско издание.
8. “Българските ханове и царе – VІІ – ХІV век” – историко – хронологичен справочник, Йордан Андреев, държавно издателство “Д-р Петър Берон”.E-mail: [email protected]
- Невинните
Автор: Даниела Горчева
„Огромен брой детски смърти – неразследвани и в голямата си частпредотвратими.”
Това е един от изводите на Български хелзинкски комитет (БХК) след направените проверки на всички домове за деца с умствени увреждания в страната.
Убити по особено мъчителен начин – от глад, занемаряване, студ, залежаване, лоша хигиена, измръзване, удавяне, изгаряне, задушаване… Това са тези 238 деца в България, убити между 2000 и 2010 година.
Да, убити, а не умрели от естествена смърт и защото „те толкова си могат”, както цинично обясняваше през 2007 социалната министърка Емилия Масларова.
И само може да гадаем какво е било преди 2000 или пък преди 1989 година, когато никой не се занимаваше с този проблем. Когато даже го нямаше така омразния Български хелзинкски комитет, обвиняван от полуграмотни патриотари и от корумпирани политици в национално предателство.
Пробългарската позиция на президента Първанов и съсоциалистите му
патриотът президент и съветникът му
Помните ли какво каза по повод филма на ББС за децата от Могилино българският президент Георги Първанов, този ненадминат патриот, на когото „Държавна сигурност” дала хероичното прозвище Гоце?
Каза че филмът на ББС бил „част от антибългарска кампания”.
Ако следваме логиката на президента, излиза, че щом един филм, който протестира срещу бавното и мъчително убиване на деца в България, е част от „антибългарска кампания”, то „пробългарската” позиция е: оставете ни да си убиваме децата в България, това си е „наша работа”.
А помните ли какво каза тогавашният министър-председател и лидер на БСП Сергей Станишев? Той пък заяви, че филмът на ББС за изоставените деца в дома в село Могилино бил „крайно тенденциозен“ и че „изкривявал действителността за полаганите грижи“.
Ето я в цифри „действителността за полаганите грижи“ – всяка година около 25 деца умират в тези т.нар. „домове’!
Но това далеч не е всичко.
Защото по-натам четем в изследването на БХК, че в много от т.нар. „домове” „се практикува незаконна физическа имобилизация на деца – връзване на крайниците или фиксиране към легла, инвалидни колички и други предмети; поставяне на усмирителни ризи, с цел контрол. Има поне 17 документирани случая на физическа имобилизация. На 90 деца е прилагана„химическа имобилизация“ с тежки и увреждащи невролептични медикаменти.”
БХК уточнява, че „физическата имобилизация е разрушително насилие за психиката, a химическата – и за тялото.”
Човек чете ужасен и се пита за „домове” ли става дума или… за концлагери за изоставени деца? Деца, лишени не само от родителска ласка и човешко отношение, но и от основните им, естествени човешки права, от правото им на образование, на здравеопазване, деца бити, малтретирани и убивани бавно и мъчително от глад, от студ и от занемаряване?
Никой не си бил направил труда да уведоми главния прокурор Борис Велчев
От статия на вестник „Стандарт”, публикувана на 20 септември научаваме, че тези домове се наблюдавали от 18 прокуратури в страната. Според главния прокурор Борис Велчев била създадена мрежа от хора, които са не само компетентни, но и мотивирани тези случаи да не се повтарят. По думите му в направените проверки по домовете има „непонятни“ неща. Той посочил, че при 80 на сто от случаите на детска смърт в домовете, никой не си е направил труда да уведоми МВР или прокуратурата, за да бъде извършена проверка.
На читателя не му става много ясно как хем тези домове се наблюдават от 18 (при това забележете: компетентни и мотивирани!) български прокурори, хем прокуратурата нищичко не била знаела, понеже никой не си направил труда да я уведоми.
Горкият главен прокурор на Република България! Не чул, не видял, не разбрал.
По всяка вероятност през последните 3- 4 години не е чел вестници, не е слушал радио, не е гледал телевизия, пък и едва ли му е останало време да се запознае със задълженията си на главен прокурор, а най-вероятно и Конституцията не е чел.
Иначе няма как да си обясним оправданието, че представете си, никой не бил уведомил прокуратурата, която впрочем има задължението и да се САМОСЕЗИРА, включително след разследващи публикации в медиите.
А ако не по-рано, то поне през 2007 година и глухите чуха, и слепите видяха какво се върши по т.нар. „домове за деца” в България след филма на Кейт Блюет „Изоставените деца на България”, излъчен по ББС, у нас и по десетки национални телевизии в Европа. Ето за сведение на нечетящия ни главен прокурор и на цялото му прокурорско войнство от 1600 прокурора, един непълен списък с част от медийния отзвук в България.
Случаят бе разглеждан и в Европейския парламент. Но Борис Велчев, иначе честичко сновящ по онова време по линията София – Брюксел, придружавайки като предан оръженосец вечерящия с „оперативно интересни лица” тогавашен вътрешен министър Румен Петков, за да убеждава европейската комисия в борбата с корупцията у нас, не бил чул и не бил разбрал.
снимка: Красимир Юскелиев, в. Дневник
Едва сега се плеснал по челото българският главен прокурор, едва сега разбрал за фрапиращите случаи като тези от „дома за деца” в Добричко, където за последните 10 години 56 деца са умрели от глад, студ и ужасяващи условия.
Срамът и почудата
„Срам ни е и ни учудва, че в 21 век деца умират от глад”, казал обвинител № 1 ни уверява в. „Стандарт”.
Безспорно е, че това е срамно и позорно.
Спорно е, че Борис Велчев го е срам. Защото ако го беше срам, досега да си е подал оставката.
Неизвестно е също от чие име говори главният прокурор, употребявайки първо лице, множествено число. Ако визира управляващите вчера и днес и твърди, че всички те се срамуват, главният прокурор просто заблуждава обществеността у нас.
Защото не става дума за срам, а за безсрамие.
Да припомним, че преди 3 години, когато филмът на Кейт Блюет стана достояние на българското общество, най-големият смут на българския президент, беше че филмът не бил „направен с любов към България” !
Интересно как нашият президент си представя любовта към България в подобен филм? Като целофанена лъжа за действителността в тези „домове’?
Колективно или индивидуално достойнство?
Всъщност, нищо ново под слънцето. Когато в една държава системно се потъпкват правата на човека и индивидуалното достойнство на гражданите, тогава започва да бъде размахван номерът с „антибългарската кампания” и…. „националното достойнство”.
С други думи, не е важно, че седемгодишната Лора тежи едва седем килограма, че ръката на Филип е с дебелината на палеца на социалната министърка Масларова, че малката Седа е вързана за крака на леглото (вж. статията „Домът, който убива” на Яна Бюрер Тавание, в. „Капитал”, 2005), не е важно че дечица в невръстна възраст скимтят от болка и бавно и мъчително гаснат „под грижите” на българската държава.
Важно е за това да не се говори, защото не е патриотично и ще пострада „националното ни достойнство”.
Само че ако изобщо има такова нещо като колективно достойнство, то не е в размахване на лозунги от рода на: „моята страна е най-красивата страна на света”, а хората от моето племе са най-умните и най-добрите хора на планетата Земя, че даже и във Вселената. Това не е патриотизъм, а глупост и демагогия.
Ако си патриот и обичаш страната си, ще искаш хората в нея да живеят добре.
А това означава да бъдат зачитани правата им и индивидуалното им достойнство! Това означава, че не може в твоята страна да бъдат убивани деца и то безнаказано, а главният прокурор да вдига рамене и да казва: ама никой не ни е уведомил.
А интересно за какво получава заплатата си господин Велчев? Дали за да защитава обществения интерес или за да прави мили очи на управляващите?
Невинни и решителни
И същевременно, винаги когато до обществото стигнат нелицеприятни факти, Борис Велчев бърза да прави недопустими публични изявления още преди разследването да е приключило. Така постъпи и в този случай, когато побърза да успокои нечии гузни съвести, че виновници за детската смъртност ще бъдат търсени само сред персонала по домовете.
Очевидно всички останали по върховете на правителствения Олимп са невинни.
И докато такива като Славка Кукова и Яна Бюрер Тавание от БХК от години се мъчат да заинтересуват незаинтересованите ни институции от съдбата на децата в тези домове и на психично болните възрастни в т.нар. „затворени институции”, Борис Велчев – главен прокурор на републиката е твърде зает да се потупва приятелски по раменете със съответния премиер и вътрешен министър, които са на власт в момента и да уверява обществото в общата им решителност срещу „наглите” и „престъпниците”.
снимка БГНЕС
A когато представителите на съдебна и изпълнителна власт у нас се потупват взаимно по раменцата, логично е прокуратурата да нехае за потъпкването на конституцията у нас и за неспазването на международните конвенции, които България е подписала. Включително и за драстичното неспазване на Конвенцията за правата на детето.
Питам се сега дали тези български ежедневници, които толкова обичат да палят общественото мнение у нас със заглавия от сорта „Вземат ни баташкото клане” или „България уби дете” ще публикуват изследването на БХК, ще изпратят журналисти с кураж да задават неудобни въпроси на управляващите и на главния прокурор и дали ще напишат с големи букви на челната си страница: „В България се убиват деца по особено мъчителен начин.”
Сега поне имат всички основания за подобно заглавие.
PS Вместо това тези иначе храбри наши медии са публикували новината под угоднически заглавия, твърдящи че прокуратурата „нищела“ смъртните случаи на децата. Голямо „нищене“ е паднало, вижда се. Истината е, че прокуратурата не е предприела нищо в продължение на години и нищичко нямаше да предприеме, ако не беше разследването на Български хелзинкски комитет.
Източник: http://dilmana.web-log.nl
- ЕурАктив: Милошевич все още жив в БЮРМ
Тези които мислят, че сподвижниците на покойния Слободан Милошевич в бивша
Югославия са на политическото бунище, дълбоко се лъжат! Такива хора днеска
не само че не са изхвърлени от днешната политика, а в голяма степен
продължават да управляват пост-югославското геополитическо пространство,
пише Лазар Младенов, председател на Българския културен клуб – Скопие.Следващото мнение е написано специално за ЕурАктив от Лазар Младенов,
председател на Българския културен клуб – Скопие.„Осъждането на Радован Караджич и залавянето на Радко Младич може да
създаде илюзия за справедливо възмездие, успокоявайки временно нечии
съвести, но съвсем не решава истинския проблем – хора като тях са
навсякъде из бивша Югославия.Същите структури, които организираха клането в Сребреница, и днес все още
дърпат конците и забавят интегрирането на Западните Балкани в Европейския
съюз за да запазят своето политическо и бизнес влияние.Добра илюстрация на това е ситуацията в Бившата Югославска Република
Македония (БЮРМ), където в продължение на над 20 години управниците държат
населението заложник на един безкраен и безсмислен спор за името с Гърция.При рекордна безработица от 37%, гражданите на БЮРМ, подобно на бившите
източногерманци навремето, масово „гласуван с краката си”, придобивайки
българско гражданство и преселвайки се в България и ЕС. Както наскоро
отбеляза и френският вестник „Фигаро”, ¾ от населението на БЮРМ (или
около 1.4 милиони граждани) имат български произход и говорят на език,
който по същество е български диалект.Репресиите и смехотворните исторически фалшификации от ерата на комунизма
не могат да повече да се прилагат така безцеремонно в бившата
юго-република, което отваря пътя на спонтанен процес на „ребългаризация”.
Създават се неправителствени организации на гражданското общество,
фокусиращи върху българските корени и културно-историческо наследство на
малката държава.Днешните лидери на БЮРМ, преминали през школата на Милошевич, никак не
харесват тази тенденция. За сплашване на хората, властите затварят и
репресират български граждански активисти.Такава е съдбата на инженер Мирослав Ризински, македонски и български
гражданин, един от основателите и ръководителите на гражданското сдружение
„Български културен клуб – Скопие” (БККС), работещо за демокрация,
европейска интеграция и развитие на добросъседски отношения на Балканите.Заради обществената си дейност, Мирослав става трън в очите на враговете
на демокрацията в БЮРМ, които нееднократно го подлагат на лични атаки и
тормоз (включително физическо малтретиране по време на мирна
церемония-панахида).През 2007г. службите за сигурност на БЮРМ обвиняват Ризински в корупция и
се опитват да го завербуват, напълно в стил „а-ла-Милошевич”, за да стане
техен агент и да шпионира свои приятели и колеги. След отказа му да им
сътрудничи, Мирослав е незабавно осъден на лишаване от свобода в
непрозрачен и силно политизиран съдебен процес. Понастоящем този
европейски гражданин излежава 3-годишната си ефективна присъда в скопски
затвор. Властите в Скопие вече дълго време тенденциозно блокират неговия
трансфер в Република България. Остават още 14 месеца до края на присъдата.Аналогично, миналата година една млада майка-българка, Спаска Митрова,
беше хвърлена за 3 месеца зад решетките на скопски затвор под смехотворния
предтекст, че не осигурила на бившия си съпруг свиждане с детето им в дома
на родителите си. Понастоящем невръстното дете е насилствено отнето от
майката след поредица от крайно противоречиви съдебни решения, които не
биха могли да бъдат взети в никой нормален европейски съд.Неотдавна, държавния департмент на САЩ, ЕС и ОССЕ (Организация за
сигурност и сътрудничество в Европа) изразиха тревога за политизацията на
съдебната система в БЮРМ, нарушаването на човешките права и нетърпимостта
към граждани с различна етническа принадлежност.Още повече, посланикът на ЕС в БЮРМ оцени състоянието на затворите в
страната като ужасяващо (сравнявайки ги с бежанските кампове в Латинска
Америка и затворите в Южна Африка във времето отпреди Нелсън Мандела).Очевидно, духовете на Тито и Милошевич все още витаят в тази страна, а
политическите им сподвижници ползват корумпираната съдебна система за да
се оттърват от неудобните противници.Напълно игнорирайки критериите от Копенхаген, хората обучени в стил а-ла
Милошевич блокират европейското бъдеще на Западните Балкани и работят за
реинтеграцията им в една нова анти-европейска юго-империя. Обаче, сега
времената са други и такива носталгични мечти не могат да се осъществят.Въпреки това, много човешки съдби биват разбити, защото тези наследници на
Милошевич, в отчаяни опити да запазат техните позиции и разкош, са
способни само за производство на безработни, емигранти и невинни
затворници.Дали съдбите на много хора като Мирослав Ризински ще бъдат необратимо
увредени? Дали универсалните права и свободи, прокламирани от eвропейските
институции и високопоставените служители в Брюксел, имат някаква стойност?Време е да се отговори на този въпрос сега, когато един обикновен
беззащитен европеец е в беда и има нужда от тяхната реална помощ.”––––––-
Б.Р. Оригиналният текст на английски – линк. - ДЕЗИНФОРМАЦИЯТА НЕ СТАВА ЗА ЯДЕНЕ
Божидар Чеков е бивш боксьор, бил е шампион на България. Живее повече от 40 години във Франция. Публикува книги с автобиографична тематика, статии, свързани с икономическия и политическия живот на България. Темата „Какво мислят за нас французите” присъства в почти всички негови статии и добре, че е така. Кой по-точно може да каже това.
Източник: sportenblog.com
–––––––––––––––––
Първата партида български цигани бяха посрещнати като шампиони на летище София. Всички медии бяха на линия, само цветя нямаше. Видимо изненадани, мургавите франкофони отговаряха непринудено и добросъвестно на нетърпеливите журналисти. Не, никой във Франция не ги беше насилвал, те не носеха следи от белезници и страната на Волтер и Юго ги беше впечатлила със своята подреденост и уважение към хората. Нашите сънародници явно бяха тръгнали към Париж без да познават закона за три месечното пребиваване. Някои от тях бяха намерили работа, но на черно. Французите им обяснили, че така не може и с това работата се приключваше. Да, но не и за медиите. Поради лисата на събития и гръмки заглавия, продажбите на вестници през септември беше замряла застрашително. Аферата със циганите, поне за малко спасяваше положението. Някои журналисти се нахвърлиха върху нея като гладни котки на прясна риба. Франция, най-гостоприемната европейска страна, погазвала човешките права. Тя нарушавала законите за свободно движение на европейските граждани. Свидетели сме били на „най-масовата официална депортация в Европа след Втората световна война!” С невероятна лекота се направиха паралели с нацизма и концентрационните лагери. И кой стоù зад тези обвинения моля – представители на българските медии в Париж по време на тоталитарната система. Навремето те уверяваха французите, че в България, благодарение на 9-то септемврийското въстание, работниците и селяните са взели властта. Факта, че огромна част от българското население беше закрепостено към родните места, не влизаше тогава в полезрението им. Същите тези хора днес дават уроци на Франция по демокрация и се вживяват като защитници на правото на циганите да вдигат катуни където пожелаят.
Напливът към Франция на хора от цял свят се засилва от година на година. Туристи, стажанти или студенти, голяма част от тях предпочитат да не се връщат в страните от които са дошли. Днес 15 милиона френски граждани са от чужд произход. Други близо 400 хиляди са „висящи”, без документи. Оказа се, че не всички чужденци се адаптират към живота на страната. Най-големият проблем са второто поколение емигранти. Докато родителите им са признателни на Франция, техните деца съзнават, че са различни от „кореняците” французи. Раздвоени между френската култура и тази на страните от които са дошли родителите им, те се сгрупират на етническа основа. По този начин „младите” се самоизолират и донякъде изключват от пазара на труда. Организирани в банди, децата на емигрантите все по-често атакуват банки, аптеки и банкомати. Престрелките между полицаи и бандити от различни етнически групи започнаха да взимат жертви и да предизвикват безредици. За да успокои напрежението и спечели общественото мнение, Саркози предприе няколко радикални действия. Най-смелото от тях е отнемане на френското гражданство на всеки натурализиран французин, засечен в стрелба срещу полицаи. Репатриране (и не депортиране както пише българския печат ) е имало винаги. Всяка година френските данъкоплатци заплащат по 25 хиляди билета на нежелани туристи за да се върнат в страните от които са дошли. Миналата година от тях се възползуваха около 400 български граждани без никакъв медиен шум. Настоящия скандал избухна само след 50 завръщания, защото френският президент сам реши да им даде по-значителна гласност. Дали по този начин той иска да отклони вниманието от „аферата Бетанкур”, да спечели симпатиите на крайната десница или да уреди някакви сметки с Европейските институции бъдещето само ще покаже. Неговите действия дадоха възможност на политическите му противници както вътре в страната, така и в Брюксел да изсипят куп упреци и обвинения върху Франция. Саркози отвърна, че няма да остави никой да обижда страната му и покани всички, които го критикуват, да приютят по няколко цигански семейства. Еврокомисарката Вивиян Рединг се извини официално за произнесените от нея обвинения за проявена етническа дискриминация, но не покани никакъв български циганин в родния си Люксембург. Саркози може да бъде критикуван за начина по който постъпи, но по отношение на общоевропейските закони, той е абсолютно прав. Туристическият период не може да продължи повече от три месеца. След него, всеки, който няма доходи, се връща от там от където е дошъл.
Ако професор Александър Чирков реши да се установи в Париж, той ще бъде посрещнат с цветя от френските си колеги. В Сорбоната следват български младежи от цигански произход. Те са стипендианти и не срещат никакви проблеми. Стотина мургави български сираци вече имат френски родители. Десетки други са в процес на осиновяване. Поради това журналистите и политиците, които упрекват френските управляващи в етническа дискриминация или не познават Франция, или преднамерено дезинформират. Истина е също, че все повече французи са убедени, че страната им не може да поеме сама цялата световна мизерия. От там и позицията на управляващите: ”Това са ваши граждани, вие получавате пари от Европа, създайте им условия за живот в България.” Това поведение не е елегантно, нито естетично. То е наложително. Всеки да си гледа бедняците, защото баницата не може да се дроби до безкрай.
Скандалът, който Саркози предизвика беше неизбежен. Той се дължи първо на българските представители натоварени с преговорите за евроинтеграция, които премълчаха факта, че значителна част от българското население живее в бедствено положение. Западните наблюдатели от своя страна се подлъгаха с мисълта, че с десетина фондации и една фиктивна етническа партия положението ще се оправи. В това отношение решението на френският президент е може би съдбоносно. Никой повече не може да каже, че цигански проблем няма. В българското общество има бомба със закъснител, чието тиктакане се чу до Париж. Циганите са десет процента от българската нация и те са единствената етнос с положителен прираст. От тяхната интеграция в българското общество, зависи бъдещето на българската държава. В последствие, погледът на европейците към България неизбежно се променя. За всички е ясно, че с репатрирането на циганите от различните европейски страни, проблемът не приключва, а започва. Ясно е също, че България не може да се справи сама. Помощ от вън със сигурност ще дойде. Но начинът на нейното използване би трябвало да се различава от всичко което се правеше до сега. Първата необходимост е строгото прилагане на закона за еднакви права и еднакви задължения. Няма да е лесно, не само защото циганите са неграмотни. Според някои хора в България, интеграцията е невъзможна, защото според тях циганите са мързеливи, крадливи и невменяеми. Този начин на мислене е истинска пречка. От друга страна се знае, че част от кметовете и депутатите са избрани благодарение на петолевки и пакети със захар и ориз. За да бъдат преизбрани, способни ли са този вид политици да работят искрено за ограмотяването на техните избиратели? За щастие в България все още има добронамерени учители, свещеници, журналисти и общественици, които съзнават, че интеграцията може и трябва да се подобри. За да успеят тези хора се нуждаят от средства и от държавна поддръжка. България няма френските пари. Но само с пари – интеграция не става. Франция например е богата, но тя не разполага със цигани- хирурзи и цигани музиканти. Друго българско богатство са отличните спортисти от цигански произход.
Къде са днес Ивайло Маринов, Серафим Тодоров, Александър Христов и Борислав Абаджиев ? Всички тези момчета са неколкократни европейски, световни и олимпийски шампиони. Те прославиха България по целия Свят. Колко труд, постоянство, дисциплина, саможертва и талант са необходими, за да изкачи един спортист на най-високото стъпало? Шампионите съчетават най-добрите човешки качества. Вместо да бъдат интегрирани в образованието, спортните федерации или държавни институции, тези положителни примери след като „закачат ръкавиците” биват просто забравени. За да се променят нещата, в процеса на приобщаване на циганското малцинство е задължително участието на малкия, но съществуващ цигански елит.
Какъвто и успех да бъде реализиран в тази насока, винаги ще има журналисти и политици, които ще се правят на интересни критикувайки Франция. От сега виждам бъдещия медиен скандал: „А бе, вие ни връщате циганите, а ни взимате лекарите и медицинските сестри”- ще се развикат те. Дали ще бъде Саркози, или някой друг, отговорът ще бъде неизменно същия като днес: „Оправете си държавата! Създайте условия за живот и работа на хората в България и те няма да бягат! Ние ще помагаме.”
Париж 21 септември 2010 г.
Божидар Чеков
- Посланикът на САЩ бе гост на БТПП
Среща на Председателя на БТПП г-н Цветан Симеонов и Н.Пр.г-н Джеймс Уорлик, Посланик на САЩ
Състоянието и перспективите за разширяване на българо-американските икономически и търговски отношения и важният за бизнеса въпрос за преодоляване на отрицателните резултати от световната икономическа и финансова криза, бяха разисквани от председателя на БТПП Цветан Симеонов и Н.Пр.г-н Джеймс Уорлик, Посланик на САЩ в Р.България, който гостува за първи път в БТПП.
Г-н Симеонов изтъкна необходимостта от привличане на повече американски инвестиции на българския пазар, особено във високите технологии, популяризиране на възможностите за правене на бизнес в България чрез засилена рекламна кампания, повишаване на компетентността и практическите умения на заетите, модернизиране на инфраструктурата и др. с цел повишаване на конкурентоспособността на българските фирми.
Г-н Уорлик потвърди своята увереност в продължаването на съществуващото традиционно добро партньорско сътрудничество между БТПП и Посолството на САЩ в София с цел информиране на бизнеса за организиране на делегации в двете страни, посещение на съвместни панаири и търговски изложения, постоянен обмен на икономическа и бизнес информация.
Поставен бе акцент за активизиране на дейността на смесения Българо-американски търговски и икономически съвет (БАТИС) и подготовката за посещение на делегация, организирана от Палатата през м.октомври в Кливланд и Чикаго, САЩ.
Г-н Симеонов и председателят на Арбитражния съд при БТПП д-р Силви Чернев представиха на посланик Уорлик и неговите съветници работата и новите моменти в дейността на съда. Демонстрирана беше новата електронна система за работа по делата в Арбитражния съд, която дава възможност за дистанционен достъп до материалите по делата на оторизираните лица : страни и вещи лица и което ще позволи за още по-бързото решаване на делата. - МИЕТ крие нелицензирано ядрено гориво в АЕЦ „Козлодуй”
През миналата седмица в Брюксел – важни срещи на Георги Котев с
евродепутата Ребека Хармс и Грийнпийс
На 23.09.2010 от 10:00 ч. , Административен съд – София-град, Второ отделение, 30 състав, ще проведе второ заседание по делото на НД „Екогласност” срещу Главния секретар на Министерството на икономиката, енергетиката и туризма(МИЕТ) от правителството на Бойко Борисов, относно частичния му отказ по Закона за достъп до обществена информация да се предостави доклад на Дирекция „Сигурност на енергоснабдяването” към МИЕТ. Докладът е от 15.08.2008 г. до ексминистър Петър Димитров по повод изнесените данни от работилия 17 години в АЕЦ „Козлодуй” Георги Котев, за съществуващи в атомната електроцентрала аномалии и мащабна корупционна схема при подмяната на ядреното гориво от 2004 г., с непредвидим риск при експлоатацията.
Александър Кашъмов – адвокат от Програма Достъп до Информация, счита, че при наличие на надделяващ обществен интерес, аргументите за търговска тайна не трябва да се зачитат и очаква заличените над 70 бели полета в предоставения доклад да бъдат осветлени. Не може да се класифицират като търговска тайна стойности на нарушени параметри при експлоатацията на важно за обществото съоръжение.
Петър Пенчев – член на Обществения съвет на Асоциация на свободното слово “Анна Политковская” и на Комитета за защита на ядрения физик Георги Котев, и зам.-председател на Национално движение „Екогласност”, се надява на разкриване на рисковата за ядрената безопасност далавера единствено чрез намесата на европейските институции и особено след проведените през миналата седмица в Брюксел срещи на Георги Котев с евродепутата Ребека Хармс – на 15.09.2010 г. и с Грийнпийс – на 16.09.2010 г. Съгласно Договора ЕВРАТОМ, само при голяма ядрена авария се намесва Европейската комисия и затова вече две години от Брюксел очакваха българският национален регулатор в лицето на Агенцията за ядрено регулиране да изясни случая. По данни ог сигурен източник, АЯР все още не се е произнесъл за съпровождащата документация (Глава 31 „Техническа обосновка на безопасността”) и по този начин в АЕЦ “Козлодуй” повече от шест години се работи с нелицензирано ядрено гориво, заявява Пенчев и допълва: “С този съдебен процес се доказва, че ядреното лоби в България сега е тясно свързано и с правителството на Борисов, като се продължава вредна за националната сигурност дългогодишна практика на финансови далавери и липса на прозрачност по ядрената безопасност в АЕЦ “Козлодуй” “.
За повече информация:
Александър Кашъмов, GSM 0887829346
Петър Пенчев, GSM 0887525032 – след 25.09.2010 г.
- Стенограма от срещата на премиера Бойко Борисов с 200 наши сънародници в САЩ
Срещата се състоя на 19 септември 2010 г. в Ню Йорк
Елена Поптодорова (посланик на България в САЩ): Г-н министър-председател, г-н министър, драги гости, колеги, доволна съм, че успях да разбия една много плътна и делова програма на министър-председателя и да постигна идване с един ден по-рано, защото ако това не се беше случило, нямаше да имаме днешния цял български ден, започвайки с откриването на новата учебна година и завършвайки със среща с българската общност.
Иска ми се да кажа три лични неща. И надявам се да бъда извинена и разбрана, г-н премиер. Трогната съм от спонтанния, ще кажа, и сърдечен прием, който имах тук, от българите в Ню Йорк и в Америка с имейли и телефонни обаждания. И това е страшно важно за работата на всеки един от нас – да знаем, че нашето, родното подкрепя. На второ място ми се иска още веднъж да кажа какво значение отдавам на отношенията с Америка и дотолкова, доколкото общността е част от тези отношения, смятам, че е важно да го казваме, повтаряме и да го провеждаме като разбиране за тези отношения. От дълги години работя в тази област и отчитайки стратегическия характер на отношенията с Америка и други държави, смятам, че специално тези със САЩ са уникално необходими и полезни за бъдещето на България. Затова държа да кажа ясно, и то в присъствието на министър-председателя, че считам за привилегия да имам възможността да продължа да работя за тези отношения. И смятам, че е важно да го кажа в началото на мандата. Но ние сме двама с нов мандат тук и също, отново в личен порядък злоупотребявам с правото на водеща, трябва да кажа колко се радвам, че започвам работа заедно с генералния консул в Ню Йорк и искам един аплауз за него (аплодисменти). Аз си представям г-н Радослав Точев като еманация, като символ или по-скоро практическа реализация на новото поколение в българската дипломация. И съм сигурна че много скоро тези, които не са имали възможност да го разберат, ще го разберат и ще ме подкрепят. Казвайки всичко това, се сещам за евъргрийна „Ню Йорк, Ню Йорк“, в който се казва, че ако успееш там, успяваш навсякъде. Така че г-н министър-председателю, тук има хора, които успяват навсякъде (аплодисменти), и това са нашите българи от различни поколения вече, които са и в големите американски компании, и на Уолстрийт, и в концертите, които сами успяват да правят в Карнеги, така че България в Ню Йорк присъства с най-доброто, най-високо качество на своето можене. Това съм го казвала многократно, не е куртоазия, то е статистически факт.
Има нещо, за което искам да благодаря, може би с известно отстояние във времето, но е важно да го кажа в присъствието на министър-председателя Борисов и то е благодарността за подкрепата на общността, когато полагахме много тежки усилия за лобиране за членството ни в НАТО. И когато вие се отзовахте на призива да пишете писма до конгресмените и сенаторите за подкрепата на България. Тази подкрепа беше решаваща – за цяла Америка и разбира се, и тук, за района на Ню Йорк. Защо споменавам това? Защото в друго измерение министър-председателят Бойко Борисов беше ангажиран в същото усилие. Още като главен секретар на министерството на външните, извинете, на вътрешните работи …Бойко Борисов: Исках външните, но не дадоха… (смях в залата).
Елена Поптодорова: Не дадоха ли? Бих казала, че не е късно… Но имах възможността пряко да съм свидетел на отношенията, които се развиха особено интензивно с различните специализирани служби на САЩ в областта на сигурността, и това беше по времето, когато Бойко Борисов беше главен секретар на МВР. Това е най-интимната сфера в отношенията между двете държави. Не ми е работа аз да говоря в негово присъствие за обхвата, дълбочината и наистина необратимостта на тези отношения. Той, ако прецени, ще го направи. Но това е една основа, която не е конюнктурна и не подлежи на никакви външни влияния, защото опира до най-важните неща за сигурността на една държава. Правителството „Борисов“ влезе във властта със заявка да се справи с тези най-важни неща за сигурността на държавата и на гражданите – борба с корупция, с организирана престъпност. И аз смятам, че ако това постигне министър-председателят и екипът му, това ще бъде повод българите навсякъде – и в България, и навън, да имат самочувствието на граждани на правова държава. Защото това, което правителството се стреми да премахне, да овладее, дай Боже да изкорени, макар че това е в идеалния свят, е като екзема върху тялото на нацията. И аз искам първо да отчета значението на тази страна от работата на правителството, защото това е начинът, по който ни преценяват партньорите. Това е начинът, по който се чувстваме и самите ние. Защото аз добре знам колко е важно за самочувствието на всеки един от българите, живеещи извън страната, колко е хубаво да хванеш вестника и да прочетеш нещо добро за държавата си, а не критика по порядките вътре в нея. Та аз нямам толкова цветя, колкото учителката от тази сутрин да покажа на снимка, г-н министър-председателю, но искам да добавя същото пожелание: наред с всички други очевидни, и те са, мисля, характерни за всички други правителства грижи във времето на тежка икономическа грижа, да успеем да докажем на света, че сме държава на реда, държава на порядъчността. Така че желая успех в тази посока. Казвайки това и може би насочвайки несъзнателно темата на разговора, искам да дам думата на министър-председателя Бойко Борисов, а той има избор на много широк кръг от тези. Г-н министър-председателю, думата е ваша!
Б.Борисов: Добър вечер! Сами разбирате, че при толкова микрофони и като имаме опита от срещата с българската общност в Чикаго (виж тук), трябва да сме много внимателни в това, което ще кажеме (смях в залата). Надали ще напишат и ще предадат наште мили български журналисти за нашата среща и какво сме си говорили, а ще търсят нещо да сгрешиме. Затова ще сме тоя път по-внимателни.
Радвам се, че сме тука сред вас. Сутринта видяхме и новото поколение – бягаха, танцуваха, рецитираха стихотворения. Така че бъдещето е добро (смях). Въпросът е как да направим и настоящето да е добро. Щото живота е т`ва, което е днеска. Като българи всички се радваме на това, че най-сетне и Великобритания стана днес права на крака да аплодира Митко Бербатов, и истински, така, като българи, се радваме, че им натри носа и видяха, че „Манчестър Юнайтед“ без него са нула! Така че се надявам английската преса най-сетне да напише това, което един изключителен българин направи там.
Следобед бяхме при председателя на Организацията на обединените нации, заедно с посланика, нашия, който е в ООН, така че той може да потвърди моите думи. Истински ми беше приятно, когато човек на подобен пост констатира и явно беше добре брифиран, че и политическата обстановка, и особено в областта на борбата с корупцията България е направила много и се оценява в света. И неслучайно и Департаментът на Съединените щати, и докладът на Европейската комисия, използват едно и също изречение – „силна политическа воля за справяне с този проблем“. И аз ви гарантирам, че това ще го докараме до края. Понеже г-жа Поптодорова сподели за едно време, когато трасирахме пътя за работа между нашите и американските служби, само ще кажа един факт – за четирите години, докато аз бях главен секретар, тогавашният министър и главният прокурор не получиха покана да посетят САЩ. Оставям изводите на вас. Началниците ми не получиха 4 години покана да дойдат при своите колеги тук! Докато аз като идвах, г-жа Поптодорова беше пак посланик, се срещах в една седмица с директорите на ЦРУ, ФБР, Ди Ай Ей, Сикрет сървиз! С директорите! Така че много се стараехме и мисля, че това помогна поне в нашата област да извървиме тоя път и мисля, че и сега колегата Цветанов се справя прекрасно, и колегите там в МВР. И факт е, че за тази година няколко месеца нямаме нито едно отвличане, нито един магистрален грабеж. Едно убийство, което го разкрихме! И аз ви гарантирам, че ще продължиме в тая посока с тоя дух, каквото и да ни струва, каквато и цена да има. Но за радост това се оценява най-много в момента в евроатлантическата общност. А след това ще дойдат и другите успехи. А след това и вие ще се върнете в България (смях и ръкопляскания).
Знаете, преди изборите много ни подценяваха. Чудеха се какви ще ни бъдат експертите, какви ще ни бъдат министрите. Виждате, че ние събрахме млади хора, експерти, завършили навънка, работили навънка, с такъв манталитет… Щото вие вече, живеейки толкова години в Ню Йорк или в Щатите, щото сигурно има хора и от други места дошли, знаете, че най-важното, най-трудното, което се постига, това е МАНТАЛИТЕТЪТ. А ние сега вървиме по този път и затова е много по-лесно, като вземеш готови хора с подобен манталитет отвън, много по-бързо се налагат в изпълнителната власт. Трябва да ви кажа, че десетки са тези, понеже г-жа Поптодорова даде пример с Ради Точев или с Ники Младенов. Знаете, той 16 години Ради Точев беше във Франция, френски възпитаник, в техното финансово министерство. Взехме го, понаучихме го (бурен смях) и го пратихме в Ню Йорк да се оправя с вас. Дано се оправя! В интерес на истината той ми носи непрекъснато едни писма от хора, които… особено последното за едно българско момиче тука, последното, което четох, 27-28 годишно, инфаркт в Сентръл парк получило, умряло, родителите му нямат възможност да дойдат да го приберат. Ради Точев направил и оглед, и разпознаване в моргата, и кремации и връщане в България. И родителите му пишат да ми благодарят за това… Обикновено за подобни посланици и консули пишат, че са незаинтересовани, как е възможно и така нататък… Е сега, само преди два дена 15 моряци отвлечени, знаете, в плен. Пратихме военен самолет, докарахме си ги от Оман за няколко часа, не ги оставихме да се мотаят след толкова месеци плен по аерогарите, да се тормозят, а и по-бързо да ги видят техните… Няма българин, който закъсва някъде по света и да не сме пратили превоз да го докара. И да не сме се отзовали на негова мъка. Това, според мене, е много показателно за отговорността и за това, че се опитваме да помогнем на тези сънародници, които са извън пределите на страната.
Ако имате някакви въпроси, ще ви отговоря. За да не е така монолог…
Сутринта децата как ме разсмяха, ако знаете, щото отидох при тях и казах – които имат баби и дедовци, или лечи и чичовци в България, и искат довечера да ги видят по телевизията, да им махнат.(смях) И те наскачаха пред камерите, като почнаха да махат с ръце, да викат „бабо, дедо“… (смее се) Даже тука момчетата, които са с камерите, казват, че масово искали да ги питат кога довечера ще ги дават, за да се обадят да ги видят.
Така че ви слушам, щото и не е много удобно, прави сте и вие…
Ние имахме среща с еврейските общности преди малко. Помолих ги да помислят за една сцена, където те да плащат наема (смях), където да могат нашите деца и всички вие, които имате мероприятия, да се правят… Щото те доста неща поискаха от мене, викам сега да ви питам и аз нещо, да видим кой сега ще си удържи по-първи на обещанието… Така че съм на ваше разположение.Въпрос от залата: Наскоро чух, че г-н Гриша Ганчев ще строи завод за автомобили в България с китайска фирма?
Б.Б: Те го строят. Ако си спомняте още навремето с бившия премиер Станишев правиха първа копка, преди две години някъде.
Гост от залата: Моят въпрос е насочен към този обект, защото аз на този етап разработвам два двигателя с вътрешно горене. „Мазда“ разработва ванкеловия двигател от години и хвърля по половин милион долара всяка година да го усъвършенства. Моят двигател няма нужда от такива работи. Не е патентован, защото тука е невъзможно да се пантентова. 500 долара на час иска патентен адвокат. Аз имам адвокат, който го прави про боно. Въпросът ми е защо трябваше да избягам от България в Америка, за да патентовам нещо, което може да бъде в България, и утре да кажем ето, имаме български двигател с български автомобил.
Б.Б: Какво предлагаш да направиме сега? (смях в залата)
Гост: Предлагам като начало да провериме некои кадри, защото като бях в България имах жена и дете. Баща й, който е директор на 124-о основно училище в София, ме заплашваше постоянно с покойния Георги Илиев, че ще бъда намерен в канавките на София, ако не се разкарам от дъщеря му. Не съм виждал детето си от 7 години. Тука съм, за да творя, необезпокояван от мафиози, които заемат постове в България и изучават нашите деца!Това е престъпление!
Б.Б: Аз предполагам, че си го застигнал със…
Гост: Не, аз не смея да се върна в България…
Б.Б: Върни се спокойно, щото и той не е жив! Мисля, че в случая аз не мога да взема отношение, защото това са си лични отношения между баща, дъщеря, зет. Имам навика в лични взаимоотношения да не се бъркам. Спокойно можеш да се върнеш в България, гарантирам ти, че нищо няма да ти се случи! Виж, от жена ти не знам… (смях в залата) Там не мога да се намесвам!
Светлозар Момчилов, в-к „България сега“, разпространява се в САЩ и Канада: С какво мислите, че българите в Северна Америка биха били полезни на България? Естествено, до тоя подходящ момент, за който вие говорите, когато те евентуално биха се върнали в България?
Б.Б: Аз мисля, че тази седмица външният министър ще има доста срещи с българската общност в Северна Америка. Кога хората се чувстват спокойни? От едната страна, както г-жа Поптодорова каза, че престъпността е в нормалните граници, които обществата са приели, сиреч има наказуемост, и когато има финансово-икономическа обстановка, която да носи приходи, съответно по-високи доходи. Миграцията на хората е след парите – там, където могат да изкарат повече пари. Бих дал много примери защо България е на тоя хал. Сигурно вие ги знаете. Но нашта икономика през тея двайсет години така е конструирана, че тя е един вид съпътстваща икономика на чуждите инвестиции, които са дошли. Много пъти съм го казвал: какво най-напред беше приватизирано или в какво се изразяват най-много чуждите инвестиции? В ЕРП-тата, където всъщност стоиш на електромера на човека, във ВИК-тата, където му стоиш на водомера, в мобилните оператори, където му стоиш на телефона, в моловете, където му стоиш на чантата за пазар, в енергийните проекти, където всъщност са подписани така договорите, че от евтиния ток на „Козлодуй“ да компенсираме компаниите, които са дошли в България, които изнасят парите обратно към компаниите си майки. Е, от какво да се получат пари и от къде да се храни икономиката и съответно държавата? И затова ние в момента толкова много преструктурираме, за да може в един момент това, което…
Ето и в ООН днеска с президента това говорихме, сега с еврейската общност… България какво може да предложи да изкарва пари? Туризъм? На последно место. С какво най-много ние се хвалиме, като кажеме за България нещо? С геостратегическото й положение – че сме държава на кръстопът. Ми кат сме държава на кръстопът, ще си направим магистралите, ще си направим пристанищата, ще си направим летищата, ще си направим контейнери и терминали, ще направим зона за високи технологии и те парите ще си дойдат в държавата във вид на такси, във вид на концентрация. Ние точно обратното сме правили през всичките тези години. Нито една магистрала, сринати пристанища, летищата половината затворени..Глас от публиката: Няма и полети!
Б.Б: Няма и полети… Дето се вика, с продажбата на „Балкан“, това е най-уникалната продажба в света – продаваш нещо, като добавяш 40 милиона долара към него!
Глас от публиката: Защо няма директни полети?
Б.Б: Защото сега работим с две от арабските държави, знаете – с Катар и с Кувейт, в момента си правят финансово-икономическите разчети. Имам уверението, че след края на октомври ще ми отговорят. Ние им дадохме, подписахме с тях за открито небе, да имат възможност да летят по две дестинации – към Азия и към Америка. И се надявам едната да бъде Ню Йорк, защото и на мен не ми е приятно – прекачвам се на Лондон, оттам до тука… – по 12-13-15 часа път! Надявам се в края на октомври да имаме положителен отговор. Подписали сме такъв меморандум. А навремето „Балкан“ си имаше, но повтарям, така го продадоха, че да добавим 40 милиона долара.
Или примерно насипното пристанище в Бургас! Взимаме заем от японската банка, за да направиме пристанище за „Кремиковци“, което го продаваме за 1 долар! Звучи като виц, но това е истината. И сега ние трябва да преодолееме всичко това, да направим икономиката пак да изкарва пари. И днеска това ми беше и мисълта с президента на ООН, тъй като и с президента на Израел бяхме говорили – Шимон Перес, сега го поставихме и на еврейската общност по време на срещата. България следващото, освен геостратегическо положение, има най-плодородната земя и най-екологично чиста може би в момента в Европа. А след 20 години или 10 дори, проблемът на човечеството ще бъде водата и храната. Не петролът, храната и водата! И аз истински се надявам генералният секретар на ООН да потвърди, че догодина ще дойде в България. Това ще бъде темата, по която ще натискам най-много – България да се превърне в земеделското… тъй като ние имаме най-добрата земя, най-трудолюбив народ, с една дума – с инвестиции и техника ние можеме тези милиони декари пустееща земя, които имаме, да храниме и света със нея.
(чуват се възгласи „Браво“)Б.Б: Така че много усилия ще ни струва, но в края на краищата важно е да заявиш позицията си и да натискаш в една посока. Така че магистрали, пристанища, земеделие, туризъм, енергетика…
Глас от публиката: Цигани!Б.Б: Те са наши приятели и сънародници!
Глас от публиката: Как ще финансирате тези проекти? Щото тука чухме, че от множеството европари, отпуснати за този вид проекти, няма нищо налице.
Б.Б: За съжаление аз заварих държава, в която й бяха спрени всички еврофондове. Нали си спомняте? Вижте, ние всички много говориме за еврофондове. Те са важни, безспорно, колкото може повече да се усвои. Но дори и със всичките пари, да приемеме, че 100% се усвоят от еврофондовете, те са нищожно малки спрямо бюджета на държавата или спрямо това, което ние би трябвало да привлечеме като чужди инвестиции. И ако ме слушахте внимателно, пристанищата могат да се концесионират, магистралите вече ги строиме с европейски пари. В земеделието това, което говорим, прекрасно място да дойдат не само израелците… След два дена имам среща с китайския премиер. По същия начин ще му бъдат поставени нещата. Има държави, които разполагат с огромни финансови средства и няма къде да ги инвестират. Трябва им място, където да има стабилност. А не забравяйте, че България е държавата с най-ниски данъци в Европа. Така че, госпожо, това са местата, откъдето ще се финансират тези проекти.
Трудно, но в евроатлантическата общност се говори, че в България има видим напредък в борбата с престъпността, корупцията, измамите и всичко останало. Аз съм убеден, това е на първата година, след пет, след шест, ще видите, че ние ще станем средноевропейска държава. Това ви го гарантирам. (аплодисменти)Въпрос от публиката: България е разсечена от реки, които болшинството не са пълноводни. Мислено ли е по въпроса тези пътища да се ползват като най-евтин начин за превоз на товари?
Б.Б: Кои реки имате предвид? Освен Дунав, там по Дунавската стратегия с Австрия и Унгария работим много активно…
Въпрос от публиката: Марица, доколкото знам, не е плавателна. Просто се питам дали, ако по някакъв начин се използват водните пътища, няма да ни излиза по-евтино…
Б.Б: Най-евтиният, най-краткият и най-бързият път. Знаете, че Дунав е реката, която минава през цяла Европа. Това е Дунав – пристанището в Солун, Дунав-Черно море. Ние имаме възможност през пристанище Варна, пристанище Русе, пристанище Лом, Лом-Солун. Само че сега към края на годината, айде и да се забавят малко, въпрос на месец ще е, ще пуснеме „Люлин“. Проектираме „Струма“. Ще я натиснеме, до 3-4 години ще стане и „Струма“. Гърците са си направили до границата магистралата и ще стане най-краткият път Европа – топлото море на Солун през Лом. Още Митхат паша навремето първата железница, която прави, е Русе – Варна. А не е бил глупав човек! Те са ни го направили! От нас се иска просто да не крадат, а да почнеме да мислиме за държавата и да експлоатираме тая даденост, която се нарича геостратегическо, нали на високопарен език, положение на страната.
Те са го измислили навремето. Войни са водили точно заради Дунав и Черно море. През Дунав и Черно море може да отидеш до Москва да доставяш товари. Огромен пазар! Старите пазари в арабския свят! Огромни пазари, умишлено зачеркнати и влезли други на нашето место там! Ние няма да правиме коли, понеже колегата каза. Да, може да имаме гениални като него хора, които да са измислили двигател. Но ние няма да продаваме коли в Германия, к`вото и да направим! (смях) Нито в Япония ще изнасяме компютри! Но за арабския свят, за бившите съветски републики можеме да изнасяме това, което най-много и най-ценно имаме.Глас от публиката: Розово масло!
Б.Б: Не само!
Въпрос от публиката: Добър вечер на министър-председателя! Имам няколко коментара и предложения. Първо, аз се гордея, че съм българин и ще направя всичко възможно в останалата част от живота ми да помогна България да има по-добър имидж в Европа и в Америка. Първо искам да предложа за български училища в Америка, които да разширят българската култура на тези, които решиха да имат деца в Америка. Не само на английски, но да им предоставим възможността да изучават родната българска култура…
Б.Б: Сутринта трябваше да дойдеш! Знаеш ли колко хубаво беше!
Въпрос от публиката: Нямах покана! (смях) Второ, какво правим, за да направим българските продукти по-конкурентноспособни? Като българското сирене и кашкавал, например? Защото аз обичам българското сирене, а виждам само гръцко в магазините!
Б.Б: Е затова въведохме сега стандарта „Стара планина“.
Въпрос от публиката: И последният ми въпрос е какво направихте с визите и кога българското общество ще може да пътува свободно до Америка? (ръкопляскания)
Б.Б: Знаете, че сега въведохме отново т.нар. стандарт „Стара планина“, и трябва да ви кажа, че качеството на продуктите с този сертификат е коренно различно. Досега хората не знаеха какво купуват, а и никой не би си купил кренвирши или салами, които са правени от крайчетата на отпадъците на Европа. С тея продукти ли да излеземе да продаваме в Ню Йорк?! Нали те ще ни ги върнат на другия ден! Така че сега със стандартизацията мисля, че в Министерството на земеделието и храните се постигнаха доста добри резултати. Неслучайно и така сме заложили в наредбата, че само при едно нарушение му взимаме лицензията. Няма да има тоя път „Сгреших, прости ми“, такива няма. Едно нарушение, прибираш му лиценза и заминава!
А за визите – поставили сме го. Може би той щеше да се ускори този процес, ако навреме бяхме въвели биометричните данни. То и сега, така негласно, американското посолство се старае да издава, особено за бизнеса, за хора, които са познати, десетгодишни визи. Което горе-долу е приемливо, щото ходиш веднъж на десет години. Но аз се надявам, че ако така продължаваме да работим и да се виждат видимо…, защото неформално тук в Ню Йорк почти всички шефове на служби в Щатите ще дойдат да ме видят. И там още веднъж тоя въпрос ще им бъде поставен. Когато беше и директорът на ЦРУ в София за два дни, обяснихме колко е важно, за да могат българите да се чувстват истински партньори на САЩ, защото ние участваме и в Афганистан, и в Ирак, и в Босна и Херцеговина, Косово, навсякъде в рамките на НАТО и ние заслужаваме да бъдем оценени като такъв партньор. Видяхте, че на Гърция дадоха от колко години, и то в момент, в който кризата ги съсипа, просто за да им пооправят малко имиджа. Това им трябваше за международния пазар. Това сме го поставяли заедно и с полския премиер Доналд Туск, и с унгарския Орбан. Те ще бъдат сега на 8-13 октомври в София и сме се договорили така, между нас казано, тези държави – Полша, Унгария, България, които сме във визов режим със САЩ, да поставим тоя въпрос. Защото догодина ние ще влеземе в Шенгенското пространство, живот и здраве, а за Щатите да пътуваме с виза – не е правилно! Така че ще вложим усилия, влеземе ли в Шенген, това ще е много силен мотив да искаме от правителството на САЩ да ни махне визите и за нас.Въпрос от публиката: Ще удължите ли мораториума за генно-модифицираните растения, който е за пет години?
Б.Б: Госпожо, ние приехме закон за това. Не е пет години, той няма край! Тогава, когато ставаше спор за тия пет години – да ги има или да ги няма, имаше спор и в самата Европейска комисия. Но понеже обществото реагира много остро, мойто мнение беше, че не трябва да се дава дори мораториум, а да е ясно. Ние в момента мисля, че сме единствената държава, която сме забранили всичко!
(Викове „Браво“ )Въпрос от публиката: Драги сънародници, тук съм дошъл в тая държава от 18 години. Съм излязъл от България на 16.
Б.Б: Две години път! (смях)
Въпрос от публиката: Защо България на мене не ми дава българско гражданство?
Б.Б: По принцип с гражданството знаете, че президентът се занимава (смях). Но външният министър ще го провери. Ако има несправедливост, ще я решим
Въпрос от публиката: Защото съм нямал ЕГН!
Б.Б: Така че ако искаш ела в България, ще го организираме и ще ти го възвърнем. Чу ли ме или не ме слушаш?! Ще дойдеш при външния министър в София и ще ти го решиме проблема!
Въпрос от публиката: Г-н министър-председател, искам да ви поздравя от името на българите в Ню Йорк! Вие сте първият министър-председател, който идва и се среща с нас. Аз живея тук от 15 години!
Б.Б: Чакай! Ми Станишев? Всички се хвалят, че се срещат с вас, като идват тука!
Въпрос: Не съм го виждал, да ви кажа честно!
Б.Б: То има сигурно и друга общност! (смях)
Въпрос от публиката: Гледаме да се прибираме всяка година в България. Тази година се прибрахме лятото и за първи път почувствах, че не искам да се връщам обратно в Америка. Има някаква нова атмосфера, има някакъв импулс в хората.
Б.Б: Мачкаме ги, затова така са… (смях)
Въпрос от публиката: Не, не. Искам да ви пожелая да имате все така волята и силата да ги мачкате и с удоволствие да се прибираме, може би и завинаги, в България. Защото сме българи и там трябва да живеем! (аплодисменти)
Въпрос от публиката: Добър вечер! Казвам се Дани Карабян и съм финансов аналист на Уолстрийт. Първо искам да благодаря на министър-председателя за всичко, което прави срещу престъпността и корупцията в България, също на господин Цветан и на всички от правителството. Мисля, че това за първи път се случва от много години. От точно 20! Всъщност тази корупция и престъпност изгониха много българи от родината. И бих желал да ви задам въпроса: ще има ли институция в България, към която несправедливо ощетените граждани от правосъдната система ще могат да се обръщат или винаги ще трябва да се обръщаме към съда в Страсбург за правата на човека. И бих искал да дам един пример. Аз съм също жертва на тази правосъдна система. Загубих половин имот в град Пловдив по несправедлив начин. Имот, за който аз и моето семейство сме плащали данъци и сме правили подобрения. Просто не знам към кого да се обърна…
Б.Б: За съдебната система трябва да се направи необходимото и аз истински се надявам самите те да чуват подобни въпроси. Защото знаете, че тя е независима система и всяка намеса в нея крие рискове. За съжаление именно поради това, че е независима, те считат, че не зависят от народа дори. Ето, виждате, ние идваме и заставаме пред вас, едни ни харесват, други не, но считаме за наш дълг да отговаряме и да помагаме на всеки един по проблема му. Не знам как са ви взели имота. Ако има далавера във взимането, ми го дай (смях). С Ради Точев – сега му дай документи и телефон, на който да те намерим.
Въпрос от публиката: Аз съм професор по генетика в Ню Йорк. Говорейки за ГМО…
Б.Б: Нали няма да ме изпитваш!
Въпрос от публиката: Не, няма да ви изпитвам. Само един въпрос: имате ли технология за мониторинг, да знаете дали храните, които се предлагат, съдържат ГМО или не? Аз не съм съвсем запознат, на доколкото знам, в България няма такъв тип лаборатории, които да правят генетични изследвания…
Б.Б: Имаме! Имаме такава лаборатория, но ако идваш до България, много ще се радвам подобни хора с професорски титли… Елате, ще ви пратя, ще отидете с министъра на екологията, ще се убедите, защото след това ще можете да разкажете за това, което имаме и което се прави сред вашата общност. Така че идвате ли си в България, сте добре дошъл!
Въпрос от публиката: Не искам да оценявам усилията в областта на борбата с престъпността и корупцията, но тъй като в България има структурни проблеми, искам да знам какви точно структурни промени предвиждате, така че като си дойда, тази полиция и съдебна система да продължат да работят срещу престъпността. Имате ли някаква стратегия за това как да се повдигне икономическият капацитет на нацията, така че да дойдат чужди инвестиции и в секторите, в които искаме да дойдат, за да се осъществи един подем в България? Благодаря ви.
ББ: Аз се надявам ние да бъдеме по-дълго, щото за следващите не гарантирам как ще се справят! Така че… Мисля, че народът трябва да оцени и ще оцени това, което се прави! Разбира се, има сектори, в които не ни е всичко наред. Особено такива, които са забатачени от 20 години като здравеопазването. Много трудно се правят структурни промени там. Защото има цели схеми, които действат и съсловията не одобряват всички промени, които искаме да правим. А там влизат милиарди левове на година и съпротивата е голяма. Аз съм убеден, че в следващите години и съдебната система ще работи по-добре, прокуратурата започна да работи по-добре, вече доста съдилища дават нормални… работят нормално. Мисля, че много много по-добрите хора са на наша страна в тази система и нещата ще се наредят. А иначе мога да изброя поне 30-40 човека на ниво министър и зам.-министър, а и в агенциите, които са на ваша възраст и които ги взех от Лондон, Париж, Вашингтон и в момента са в управлението на държавата. Като се износят малко, идвайте вие и ще ги сменяме! Това е пътят! Хора с такъв, западен манталитет. Работили, участвали, е както професорът преди малко. Това са хора, които като дойдат, почват да работят с тоя манталитет. И веднага това се връща обратно в евроатлантическата общност. Те имат доверие в ония хора, говорят на един език, разбират това, което правят. Това е пътят!
Въпрос от публиката: Добър вечер! Казвам се Моника и съм от София. Студентка съм в Щатите от 4 години и искам да питам. Аз съм дошла тук със стипендия, която ми е предоставена от университета, в който уча. Обаче ми предстои да се дипломирам, а бих искала да продължа да уча за магистър или докторант. Искам да питам защо няма организации или спонсори в България, които биха спонсорирали студенти като нас, които да продължат да учат за магистратура или докторантура в САЩ и другаде по света? Интересувам се от програми, които спонсорират деца като нас?
Б.Б: Ами до голяма степен аз мисля, че има и доста фондации, и доста хора, дори и тук като този… Тед? Не го виждам, той тука ли е? Ради, намери го тоя човек и да го запознаем с момичето, може да му излезе късмета…(смях) Тед Василев тука ли е? (оказва се, че е излязъл). Трябва и повече активност от вас. Все пак държавата не е социалистически тип държава да търси да решава на всеки един проблема с финансирането. Е тия хора виждате ли ги? Старите емигранти. 40 години, докато се наложат. Така че това, че си изкарала дотука със стипендия, е огромен бонус за тебе. Сега просто трябва да си по-активна. Ако си добра, те вече ще те забележат. Така че повече активност.
Въпрос от публиката: Добър вечер, г-н премиер. Искам да ви благодаря. Ние приветстваме всичко, което правите. Абонирах се за всичките български телевизии, за да мога да ви гледам и да следя всичко, което правите (кикот в залата). Аз се занимавам с данъци в Америка. Правя данъците на хората и като хоби следя от време какво става в България. Разбрах, че от 2007 г. е излязъл някакъв закон, който касае всички нас, които живеем в чужбина. Аз съм от 12 години тука и никога не съм имала личен лекар в България. Оказва се, че дължа здравни вноски в България. Нямам против, излезъл е законът, искам да си ги платя. Но ако аз по някаква причина не бях проверила, нямаше да знам. Всички ние имаме адреси в България. Никога никой не ни е изпратил уведомление, че дължим пари. Начисляват ни се лихви. Смятам, че ако държавата иска да събере тези пари, трябва да изпрати на хората известие, че те ги дължат тези пари.
ББ: Логично.
Глас от залата: Просто едно предложение да пращат на хората известия…
ББ: Да им съберат парите.
Въпрос от залата: Аз имам съвсем кратък въпрос: какво може да се направи за образованието? Какви стъпки се предвиждат? И добре дошли, защото това е все пак е усилие да се срещнете с нас.
ББ: За образованието знаете, че това беше сферата, в която не направихме съкращения, въпреки огромния дефицит, който има държавата. Веднъж. И втори път – за 120 български училища в Европа и Америка подсигурихме финансиране. Включително и за двете български тук.
Глас от залата: Значи това ме кара да се връщам по-скоро!
ББ: Дай Боже да си възстановиме така мощта на икономиката, ще има повече за образование. Всичко е функция на парите, които влизат в бюджета. Образование се прави с пари, здравеопазване – с пари, а парите могат да дойдат, ако ти работи икономиката. Е сега да ви изпитам колко завода можете да изброите в България, ще видите, че ще се запънете.
Въпрос от залата: Г-н Борисов, обективна реалност е, че всъщност вие отворихте европейските фондове за България. Вие акцентирахте на природните дадености в страната като селско стопанство и като трудолюбие на българския ни народ. Всеки път, когато чета какви обеми от европейските фондове сте усвоили, 50% от мен се радват, останалите 50% …
ББ: Ни е яд!
Глас от залата: Ни е яд! Публична тайна е, че фирмите, които останаха юридически лица в нашата страна, които имат капацитета като работен ресурс, като финанси, това са партийните фирми, които бяха вързани към държавния и общинския бюджет. Фиксирам фирмите на Божков, но те са цяла плеяда. Налива се вода в колелото на хората, които продължават да спъват развитието на страната. Въпросът ми е: ако селското стопанство, а то наистина е много важно, а там също са фондове и средства, партийно протежирани с крадени пари и огромни обеми, какво се прави за това европейските пари да стигнат до обикновените българи, до този, който има парче земя и би могъл да се занимава с това с нежното трудолюбие и с нужния ангажимент? Фиксирам фондовете и програмите за развитие на селското стопанство…
ББ: Вие от колко години сте тук?
Глас от залата: от 9 месеца.
ББ: От 9 месеца. Сравнително отскоро. Но знаеш, че в момента, особено за магистрала „Тракия“ – най-видният пример, цялата ни магистрала „Тракия“ струва почти толкова, колкото пътя за „Цанков камък“. В пъти по-евтино я строиме. По земеделските фондове не сте прави. Защото парите за тютюнопроизводителите – 160 милиона, ги дадохме на всеки един тютюнопроизводител. Не ги пуснахме отделно, а на всеки един. Над 1 милиард земеделските производители, и то малките и средните, си получиха от правителството, от европейските програми. Сега винаги е възможно да стане некъде и пробив. Но масово в момента парите си стигат до самия производител. И неслучайно тая година ние имаме рекордни добиви и в пшеница, и слънчогледът особено добре върви. И мисля, че много пари ще влезнат в производителите… За дребните производители парите министър Найденов ги дава. Миналата седмица даже в новотел „Европа“ се събраха – по 300-400-500 души идват там и се подписват и си ги взимат. Така че е много видимо, много публично.
Но понеже в 7 и половина требва да освобождаваме залата, ми казаха, аз ще остана тука на разположение, който иска да остане да пита още нещо. На другите пожелавам приятна вечер. То сега кво е, събота или неделя? Тука кво се пада? Неделя. Приятна неделя тогава. Има баница и луканка, заповядайте! И българско вино! Така че…
Финални ръкопляскания.Препечатка от в. Сега
- Стефан Личев (ЗНС): Българинът яде боклуците на ЕвропаЗемеделските субсидии за производителите трябва да се изравнят с останалите страни
Земеделските субсидии за производителите трябва да се изравнят с останалите страни
Стефан Личев е роден на 9 януари 1949 г. в село Койнаре, община Червен бряг. Завършил е право в СУ „Св. Климент Охридски” през 1975 г. Два мандата е бил депутат – най-напред в 37-ото Народно събрание, където е зам.-председател на комисията по земеделие, а после и в 38-ото. Личев е председател на Земеделския народен съюз.– Г-н Личев, инициативен комитет стартира подписка за свикване на референдум за предоговаряне на земеделските субсидии. Как върви кампанията и очаквате ли засилен интерес?
– На 8 септември Инициативният комитет внесе изискващото се по закон уведомление до Народното събрание, че започва такава подписка. Оттогава стартира и кампанията. Проведохме среща с областните председатели на Земеделския народен съюз за започване на масово събиране на подписи. Досега имахме подготовка – през последните един-два месеца просто уведомявахме хората. Мисля, че това е най-смислената кампания за референдум, която може да се проведе, защото наистина България е в едно много тежко положение в сравнение с другите страни от ЕС. Българските фермери получават 40% от субсидиите, които получават европейските. По нашия договор с ЕС тези субсидии трябва да бъдат изравнени до 2016 г., но дотогава няма да има български земеделски производители. Това го повтаряме от няколко години. Радвам се, че и браншовите организации от земеделския сектор най-после го осъзнаха. Може да се каже, че почти всички се включиха в нашата инициатива.
– Защо няма да има земеделски производители до 2016 г.?
– Защото в областта на животновъдството от година-година и половина хората фалират, тъй като средствата не им достигат. В същото време от Европа влизат много евтини стоки. От една Германия или Холандия може да влезе по-евтина земеделска продукция. Българските производители и хората, които работят в земеделския сектор, получават между 8 и 10 пъти по-малко пари, отколкото те. Освен субсидии другите страни получават и поддръжка от техните правителства. От друга страна, ние непрекъснато говорим, че българите ядат лоша храна. Това, което влиза от тези европейски страни, е евтина стока. Те имат и много добри и качествени стоки, но в България те биха били много скъпи и хората няма да ги купуват. Затова те изпращат тук боклуците, образно казано, които българите да ядат. Може би 1 процент от българите биха си купили сирене от 25-30 евро за килограм. Имайте предвид, че това, което ние сме започнали, не касае само земеделските производители, а цялото българско общество. Не виждам някой, който да е против. Тук все пак става въпрос за поставянето на един подпис. Българското общество би трябвало да покаже на Брюксел, че живее в европейска страна и е равно на другите. Някои казват – защо трябва да се прави референдум? Защо българското правителство не постави директно въпроса? Защото ако само така се постави, както и ние сме го правили, той ще бъде отминат с мълчание. Но ако има 500 хил. -1 млн. подписа, в Румъния още толкова или два пъти повече и в Полша, в която също се говори за изравняване на субсидиите, тогава Брюксел сигурно ще погледне по друг начин и ще започне дискусия за обща земеделска политика. Обещават се разговори за обща европейска земеделска политика през 2014 г., но не е сигурно, че нещо ще стане. Ако при тази криза не започне изравняване на субсидиите, в България и Румъния земеделието ще бъде в окаяно положение, а някои сектори като животновъдството просто ще бъдат закрити.
– Смятате ли, че е реалистично първият национален референдум в България да бъде точно по тази тема?
– Това е най-належащата тема, която трябва да се дискутира в България, тъй като става въпрос за 2-3 млрд. евро, които трябва допълнително да влязат в страната. Най-важното е българското земеделие и българите да ядат по-нормални храни. Освен това в кризата една Гърция получи от ЕС 110 млрд. евро след финансовия срив. Германия и Франция поеха основния дял от парите, които трябваше да се дадат на Гърция. Ако фалира земеделието в България и Румъния, пак тези страни трябва да отделят средства, ако искат Европейският съюз да съществува. Всички имат интерес това стане, при това час по-скоро. Знаете, че бебето, ако не плаче, няма да се сетят да го нахранят.
– Какво е настоящото положение на животновъдите в България?
– Животновъдите в България са най-ощетени. Това е един ужасно тежък труд, а в същото време тези хора не могат да оставят животните си повече от няколко часа. Те са заети непрекъснато. В същото време животновъдите са най-лъгани – те са доволни само на едно обещание, че след 2-3 месеца ще им се плати. Постепенно по-дребните животновъди, които имаха по 15-20 животни, просто фалираха. В момента има големи животновъдни ферми, но те са главно на хора, които се занимават и с други дейности и успяват да отделят средства от другите дейности, за да поддържат едно губещо производство като животновъдството. По този начин хората, които наистина се занимават с животни и това е било тяхно призвание, просто си заминаваха. Това е абсолютно ненормална работа и трябва по някакъв начин да бъде прекратено. Ние проведохме среща с министъра на земеделието на 8 септември. Всички знаят това положение. Вероятно средствата като не достигат, си казват – онези там могат най-лесно да бъдат излъгани, и тези хора остават. Те не могат да направят и един сериозен протест. Идват 30-40 човека, защото другите просто не могат да си оставят животните. Зърнопроизводителите също са в тежко състояние, но все пак успяват да изплуват, защото там и субсидиите са по-редовни.
– Има ли крупни земеделци или животновъди, които са успели да се възползват от членството ни в ЕС и успяват да изнасят продукция навън?
– Аз мога да ви дам пример със себе си. Моята фамилия има мандра, занимаваме се и с животновъдство. Допреди влизането в Европейския съюз успявахме да изнасяме продукция за България и Австрия. Вече спряхме, защото няма как. Има някои производители, които продължават да се борят и да се опитват да изнасят продукция, но това е изключително трудно, защото конкуренцията в Европейския съюз е нелоялна. Аз твърдя, че развитите страни така са сключили договорите, че да се настанят на пазарите на новите страни членки, но да не допуснат стоките на източноевропейските страни да отидат в близките години до тях.
– Излиза, че земеделието е загубило от членството в ЕС?
– В този план да. Аз смятам, че България спечели много с това, че влезе в Европейския съюз и вече я приемат като цивилизована страна, но в същото време някои сектори, особено земеделието, губят от това. На всяка икономика й трябва развитие на пазара, това е жизненоважно. С това разпределение на европейските субсидии се отряза всякакъв път за излизане на българските производители на европейския пазар.
– Споделихте, че имате мандра, новите стандарти как се отразяват?
– Това беше едно много добро начинание. Всъщност държавния стандарт го има и отпреди. Въпросът беше да се вдигне шум и хората да разберат, че на пазара има всякакви стоки, да може да се даде възможност и кураж на тези, които произвеждат по-скъпи и качествени продукти. Сега се забелязва едно увеличение на продажбата на качествени стоки, макар че са по-скъпи. Ние от 4-5 години не произвеждаме сирене.
– Защо?
– Защото досега никой не искаше да купува качествено сирене на цена от 8-9 лева. Произвеждаме кашкавал, кисело мляко и някои други продукти. Сега обаче възможностите са по-добри. Ние смятаме, че вместо да се създават различни министерства, които не са чак толкова актуални, трябваше да има едно министерство на външната търговия, което да се заеме изцяло с това България да излезе на балканския, а после и на европейския пазар. Ако българските производители получаваха равни субсидии с европейските още от влизането в ЕС, техните стоки наистина щяха да бъдат конкурентоспособни. Ние трябва да знаем, че като сме влезли в ЕС, не всичко ни е постлано. Просто трябва да се борим.
Интервю на Миглена Славова „Новинар”
На снимката:
Министър Мирослав Найденов (петият отляво надясно) се срещна с представители на инициативния комитет и обяви подкрепата си за инициативата за провеждане на референдум за изравняване на земеделските субсидии в ЕС. На снимката са представителите на инициативния комитет начело със Стефан Личев, председател на ЗНС.