Авторски
- Още за Втория форум на Българските училища от Западното полукълбо
Коянка Димитрова, Rodinabg.net
На 23 и 24 април т. г. в Чикаго се проведе Втория форум на българските училища в Западното полукълбо, организиран под патронажа на вицепрезидента на Република България Маргарита Попова.
Провеждането на форуми, посветени на развитието на българските училища зад граница, вече е традиция. Началото е положено през 2005 г. в София с организирането на първата кръгла маса от Държавната агенция за българите в чужбина (ДАБЧ). Дискусиите през изминалия период допринесоха за идентифицирането на проблемите, обединяването на образователните звена, създадени от сънародниците ни по света, намирането и използването на подходящи форми за тяхното финансиране от страна на българската държава. Насрочването на поредния форум именно в Чикаго, при това за втори път, не е никак случайно. На територията на САЩ функционират понастоящем най-много български неделни училища – 53, от които 12 в Чикаго, а общият им брой извън пределите на Отечеството надхвърля 280.
Боянка Иванова Домакин на форума, открит в 8.30 ч. на 23 април, бе Българското училище „Джон Атанасов” с директор Боянка Иванова, член на УС на Асоциацията на българските училища в чужбина (АБУЧ). Училището е едно от най-големите образователни звена, основани от сънародниците ни, удостоено с най-високото отличие на ДАБЧ паметен медал „Иван Вазов”, а г-жа Иванова е носител на наградата „Българка на годината” 2012, учредена от агенцията.
Основните акценти на дискусията този път бяха два: приоритети и политика на съхраняването и популяризирането на българския език и национални ценности зад граница и съвременни алтернативи в обучението по български език, литература и история на България в мултикултурна среда. Организаторите на инициативата бяха Асоциацията на българските училища в чужбина (АБУЧ), Министерството на образованието и науката, ДАБЧ, със съдействието на Посолството на Р България в САЩ и Генералното консулство на Р България в Чикаго.
Като официални гости на форума участваха Румен Йончев, председател на парламентарната комисия по политиките за българите в чужбина, евродепутатът Ангел Джамбазки, Димитър Владимиров, зам.-председател на ДАБЧ, Коянка Димитрова, директор на дирекция в ДАБЧ, Красимир Вълчев, главен секретар на МОН, Наталия Михалевска, началник на отдел ОКИ към МОН, Янка Такева, председател на Съюза на българските учители (СБУ), Надя Кантарева-Барух, директор на списание „Аз Буки„. Имаше представители също на СУ „Св. Климент Охридски“, Нов Български университет, ПУ „Паисий Хилендарски“, Американският университет в България, Американският научен център в София. Свои делегати бяха изпратили български неделни училища от 14 щата на САЩ, от Канада, Великобритания, Австрия, Франция и Кипър.
Форумът бе открит с музикален поздрав на учениците от училище „Джон Атанасов”. В обръщението си към участниците и гостите Боянка Иванова отправи посланието, че „достойнството на един народ е в съхранената му духовност”. Вицепрезидентът Маргарита Попова обърна внимание на две знаменателни събития през тази година, под знака на които се провежда форума – 1 100 годишнината от смъртта на Св. Климент Охридски и „Българският Великден”, когато през 1860 г. Българската църковна община в Цариград обявява обособяването си от Цариградската патриаршия и започва десетилетието на борбата за църковна независимост. Тя изрази своето преклонение пред просветителската мисия на учителите и подкрепи кампанията на АБУЧ българският език да стане матуритетен. Маргарита Попова бе наградена от името на АБУЧ с почетна грамота за съпричастността й към делото на българското учителство зад граница и възпитанието на младото поколение българи в дух на родолюбие. Грамотата бе връчена от Снежина Мечева, член на УС на АБУЧ.
Дистанционно по интернет от Вашингтон специален поздрав отправи посланикът на Р. България Елена Поптодорова. Говорейки за българските общности тя отбеляза, че „точно, когато сме в чужбина съзнаваме колко важна е съхранената духовност”, една мисъл, споделяна под различна форма в разговори с наши емигранти. Посланик Поптодорова, както и изказалия се по-късно генерален консул на Р. България в Чикаго Симеон Стоилов бяха удостоени от АБУЧ с почетни грамоти за принос към развитието на българските училища в САЩ.
В изказването си Румен Йончев се спря на няколко важни въпроса, свързани с държавната политика спрямо българите в чужбина. Той сподели, че съществена част от работата на парламентарната комисия е свързана с разглеждането на въпроси от областта на образованието. И докато неделните училища вече получават финансиране от българската държава, то остава все още нерешен въпросът с подпомагането на сдруженията на сънародниците, посветили се на опазването на националната идентичност и традиции, което изисква отделна правителствена програма.
Димитър Владимиров, зам.-председател на ДАБЧ, поздрави организаторите и участниците на форума, голяма част от които са партньори на агенцията в продължение на дълги години. Бяха прочетени поздравителни адреси от името на председателя на АБУЧ д-р Ирина Владикова, генералния директор на ЮНЕСКО Ирина Бокова и евродепутата Светослав Малинов.
Коянка Димитрова Красимир Вълчев, главен секретар, и Наталия Михалевска, началник на отдел в МОН, направиха презентации по проблеми, свързани с организирането и финансирането на българските неделни училища и условията за ефективна работа в тях. Изнесени бяха данни за броя на българските учители в странство и броя на обучените ученици досега в неделните ни училища от стартирането на НП „Роден език и култура зад граница” през 2009 година. Обърнато бе внимание на някои предстоящи промени в текста на ПМС №334, както и на повдигнатия от аудиторията въпрос за създаване на сертифицирани центрове по български език в чужбина.
Деловата част на първия ден от форума завърши с презентация и урок – спектакъл „Робството и борбата за свобода, отразени в народната песен” на Виолета Петрова, зам.-директор на БНУ „Джон Атанасов”.
В 15.30 ч. бе проведена среща на вицепрезидент Маргарита Попова с българската общност в Чикаго и участниците във форума. Проявен бе интерес по въпроси, свързани с правото на гласуване на българите от чужбина и институционалното им представителство в България, привличането на интелектуалния потенциал на сънародниците ни в полза на Родината и дейността на ДАБЧ за завръщането на младите българи, завършили чуждестранни университети.
За родолюбивата атмосферата на първия ден от форума специално трябва да поздравим домакините, подредили в конферентната зала един своеобразен музеен кът със снимки, документи и вещи от различни периоди в историята на българската емиграция в Чикаго и региона.
На следващия ден 24 април форумът продължи в престижния Union Legue Club of Chicago. Коянка Димитрова, директор на дирекция в ДАБЧ, направи презентация по темата „Специфика на българската общност в Северна Америка и ролята на ДАБЧ за запазването на родното самосъзнание, език и култура”. В краткия исторически обзор бе обърнато внимание върху специфичните особености при формирането на българската общност в САЩ и Канада в края на 19 век, формите на сдружаване през следващите етапи на развитие и специално ролята на българската църква и българското училище като центрове на социален и духовен живот на българските емигранти в тази част на света. Понастоящем българската общност в Северна Америка е добре структурирана и активна както по отношение на съхраняването на българския език и традиции, така и по отношение на популяризирането на родната култура в американското общество. Обърнато бе внимание и на формите на партньорство на организации и неделни училища от Северна Америка с ДАБЧ, като бяха посочени конкретни реализирани проекти през последните пет години.
Много въпроси бяха отправени към Янка Такева, председател на СБУ, във връзка с нейното изказване на тема „Синдикалните права на българските учители зад граница”. Презентации направиха Кина Бъговска, художник, председател на Българо-американския център за културно наследство, Боряна Шалевска от Американския университет в България, Диляна Иванова от Американския научен център в София за виртуалния музей „Куфарът на емигранта”. Издателствата „Анубис” и Булвест” представиха учебници и помагала, включително техни електронни варианти. С помагало в помощ на обучението по български език във втори клас се представи и „Малко българско училище” в Чикаго.
Пред паметника на Левски, издигнат пред храма „Св. Иван Рилски“ в Чикаго В двудневната програма на форума организаторите включиха още значими прояви, допълващи представата за богатия на културни събития живот на българската общност в Чикаго. Това бе българският фолклорен фестивал „Верея”, открит на 22 април, очертал се като най-голямото събитие от подобен характер за сънародниците ни в Северна Америка. Участваха 30 певчески и танцови групи от САЩ и Канада. Посетени бяха БПЦ „Света София” и училището към нея, отбелязало миналата година 70 години от своето създаване. Проведена бе среща с настоятелството на Българския образователен център „Нов живот” към църквата „Нов живот”, също дейни участници във форума. На заключителния ден бе посетена БПЦ „Св. Иван Рилски”, към която отдавна функционира и неделно училище. Вицепрезидентът Маргарита Попова и всички участници във форума се поклониха пред паметника на Апостола, открит пред църковния храм на 24 май 2015 година.
.
- Българският държавен дълг е над 23 млрд. лв.
Венцислав Михайлов, Fakti.bg
Илюстрация: bradva.bg Над 23 млрд. лева е държавният дълг в края на 2015 година, изчислиха от Евростат. В края на март миналата година той е бил над 24 млрд. лева. Промените в консолидирания дълг в сектор „Държавно управление“ ясно отразяват проблемите в банковата система, провокирани основно от фалита на Корпоративна търговска банка. Това не е единствената причина за промяна на дълга, но е една от най-сериозните.
В края на 2013 година, когато поне публично нямаше индикации за предстоящата криза в четвъртата по големина банка, дългът е под 14 млрд. лева, а в края на март 2015 или година и половина по-късно е с 10 млрд. лева по-висок. Една от причините е, че заради кризата с КТБ се наложи изтеглянето на заем, с който основно да се изплатят гарантираните депозити. Това се случи през декември 2014 година, заради което дългът нараства до повече от 22 млрд. лева, припомня БНР.
Т. нар. синдикиран заем обаче бе по-скъп от евентуалното пускане на облигации на международните пазари, защото бе взет в последния момент. Той бе платен през 2015 година, но за да се случи това, правителството емитира нов дълг на международните пазари.
Тройната облигационна емисия бе реализирана през март миналата година, а в края на този месец е и най-високото ниво на дълга. След това следва погасяването на синдикирания заем и постепенно намаляване на дълга. Въпреки това в края на миналата година той остава над 23 млрд. лева, което прави 26,7 на сто от брутния вътрешен продукт на България.
.
- Румен Йончев за ветото на президента
Коментар за ветото на президента Плевнелиев над текстове на Изборния кодекс, даден в интервю за Националното радио от председателя на Комисията по политиките за българите в чужбина Румен Йончев.
Ветото трябва да бъде отхвърлено, защото то е пречка в момента да отворим кодекса – заяви за БНР Румен Йончев. – Още следващата седмица, след като кодексът бъде обнародван, това става след преодоляване на ветото, той е отворен за ремонт. Ние (тук г-н Йончев има предвид неговата парламентарна група – бел.ред.) сме готови с нашите идеи за промени, които ще внесем и ще настояваме да бъдат гледани бързо, преди началото на лятната ваканция.
Йончев посочва, че през последните седмици се говори основно за нарушените права на българите зад граница, а не се обръща внимание на това, че с последните промени хиляди хора в България също са с нарушени избирателни права, тъй като бе прието в населените места с по-малко от 400 души кметът да се назначава, а не да се избира. Той казва още, че българските избиратели не бива да се делят на такива в ЕС и такива извън ЕС. Както и че президентското вето не решава според него всички проблемни текстове в Изборния кодекс.
Цялото интервю на Румен Йончев за БНР може да се чуе в звуковия файл.
. - Goodman Theatre (Чикаго): “Плакат в окне Сидни Брустейна” (“The Sign in Sidney Brustein’s Window”)
Спектакль “Плакат в окне Сидни Брустейна”, идущий в эти дни на сцене Goodman Theatre, – сценическая интерпретация последней пьесы американской писательницы Лорейн Хэнсберри, мощный манифест о месте личности в истории и решении общественных проблем. Пьеса, написанная в начале шестидесятых, говорит о несправедливости современного мира и звучит сегодня на редкость актуально и своевременно, в том числе предупреждение Сидни: “Мир готов треснуть прямо по центру. Нам надо измениться, или мы упадем в эту трещину”.
“Подобно персонажам пьесы “Изюминка на солнце”, Сидни Брустейн и другие герои Гринвич-Виллиджа шестидесятых также являются мечтателями, стремящимися обеспечить себе достойное место на американской карте. Вопросы, поставленные автором более пятидесяти лет назад, остаются столь же актуальными в 2016 году. Каковы основные ценности нашего общества? Кто из тех, кто сегодня у власти, говорит правду? Мы приветствуем возможность пересмотреть эти важные вопросы в новой постановке Энн Кауфман и таким образом вспомнить наследие Лорейн Хэнсберри как одного из самых значительных драматургов Америки”, – сказал на пресс-конференции художественный руководитель Goodman Theatre Роберт Фоллс.
Режиссер спектакля – лауреат премии “Оби” Энн Кауфман.
В ролях: Крис Стак (Сидни Брустейн), Дайан Дэвис (Айрис), Трэвис Найт (Алтон), Кристен Маги (Глория), Мириам Сильверман (Мэвис), Филлип Эдвард Ван Лир (Макс), Гай Ван Сверинген (Уолли О’Хара), Грант Джеймс Варьяс (Дэвид).Лорейн Хэнсберри родилась 19 мая 1930 года в Чикаго в богатой семье. Училась в школе при Чикагском АРТ-институте, колледже Рузвельта (Чикаго), университете Висконсина и университете Гвадалахары (Мексика). Одно время сотрудничала в основанной Полем Робсоном газете “Freedom”. Ее муж – еврейский издатель и политический активист Роберт Немирофф. В своей монографии “Современная американская литература” критик Г.Злобин пишет об исключительной роли Хэнсберри в развитии афроамериканской драматургии после Второй мировой войны: “Ее можно назвать матерью современной драмы черных так же, как Юджин О’Нил является отцом национальной драмы. В этом смысле “Изюминка на солнце” есть для драмы то же, что “Сын Америки“ Р.Райта – для черного романа (а “Гек Финн” Марка Твена – для всякого американского романа, появившегося после него)”.
Лорейн Хэнсберри умерла 12 января 1965 года в возрасте тридцати четырех лет. Первая постановка пьесы “Плакат в окне Сидни Брустейна” состоялась на Бродвее в 1964 году, за три месяца до безвременной смерти автора. В сезоне 2013-14 годов спектакль по пьесе Хэнсберри “Изюминка на солнце” (“A Raisin in the Sun”) шел в TimeLine Theatre Company (режиссер – Рон О Джей Парсон).Спектакль “Плакат в окне Сидни Брустейна” – одно из главных событий проходящего в мае фестиваля “The Lorraine Hansberry Celebration”. 19 мая в Чикаго объявлен днем Лорейн Хэнсберри (Lorraine Hansberry Day). 24 мая в городе будут вручены Lorraine Hansberry Awards. Награды получат пять афроамериканских женщин Чикаго, внесших значительный вклад в развитие американского театра. Кроме этого, в городе пройдет автобусная экскурсия по местам Хэнсберри, в школах и университетах состоятся беседы о ее творчестве. Фестиваль проходит под эгидой Goodman Theatre. Куратор фестиваля – режиссер-резидент Чак Смит. В 2000 году он поставил на сцене театра спектакль “Изюминка на солнце”. Все подробности о фестивале – на сайте http://www.goodmantheatre.org/Hansberry.
Художественный руководитель театра Роберт Фоллс проводит последние репетиции спектакля „Супы, рагу и запеканки“ (дословный перевод названия „Soups, Stews, and Casseroles“) по одноименной пьесе американского драматурга Ребекки Гилман. Чикагская премьера назначена на 21 мая.
Недавно театр объявил подробности нового, девяносто второго сезона 2016-17 годов. Как обычно, все спектакли пройдут на двух сценах – в Albert Theatre с залом на 856 мест и Owen Theatre с залом на 350 мест. Новый сезон станет тридцатым сезоном Роберта Фоллса в должности художественного руководителя – невероятно длинный срок для режиссера американского театра! В репертуаре нового сезона – одиннадцать спектаклей. Фоллс продолжит работать с драматургией Юджина О’Нила, которого он в беседе со мной назвал главным американским драматургом XX века. В планах на будущий сезон – постановка спектакля “О, молодость!” (“O, Wilderness!”) по единственной комедии О’Нила (17 июня – 23 июля 2017 года, Albert Theatre). Еще один автор, к которому периодически возвращается Фоллс, – Антон Чехов. В новом сезоне руководитель Goodman Theatre предложит новую версию “Дяди Вани” (адаптация Энн Бейкер, 11 февраля – 12 марта 2017 года, Owen Theatre, премьера в Чикаго).
Кроме этого, в абонементы Goodman Theatre на новый сезон входят мюзикл Леонарда Бернстайна “Чудесный город” (“Wonderful Town”) по книге Джозефа Филдса и Джерома Ходорова в постановке Мэри Зиммерман (10 сентября – 16 октября, Albert Theatre), спектакли “The Magic Play” по пьесе Эндрю Хиндеракера в постановке Хелены Кейс (мировая премьера, в сотрудничестве с Roundabout Theatre Company, 21 октября – 20 ноября, Owen Theatre), “Gloria” по пьесе Бранден Джейкобс-Дженкинс в постановке Эвана Кабнета (премьера в Чикаго, 14 января – 19 февраля 2017 года, Albert Theatre, Vineyard Theatre Production), “Destiny of Desire” по пьесе Карен Закариас в постановке Хозе Луиса Валенсуэлы (премьера в Чикаго, в сотрудничестве с South Coast Repertory, 11 марта – 16 апреля 2017 года, Albert Theatre), “Objects in the Mirror” по пьесе Чарльза Смита в постановке Чака Смита (мировая премьера, 29 апреля – 4 июня 2017 года, Albert Theatre), “Lady in Denmark” по пьесе Дэйла Орландерсмита в постановке Чая Джу (мировая премьера, по заказу Goodman Theatre, 19 мая – 18 июня 2017 года, Owen Theatre).
С 21 сентября по 9 октября в театре в двенадцатый раз пройдет фестиваль New Stages Festival (Owen Theatre), во время которого мы увидим три рабочие версии новых постановок. Состоятся также читки трех новых пьес.
В новом сезоне сохранится многолетняя рождественская традиция – в тридцать девятый раз в театре поставят “Рождественскую сказку” (“A Christmas Carol”, 19 ноября – 31 декабря, Albert Theatre) по мотивам рассказов Ч.Диккенса. В четвертый раз режиссером спектакля станет заместитель художественного руководителя театра Генри Вишкампер. Роль Скруджа девятый раз подряд сыграет Ларри Яндо.
Третий сезон в театре идет спектакль “The Second City’s Twist Your Dickens” (1-31 декабря, Owen Theatre) – талантливая пародия на классического Диккенса.Nota bene! Спектакль “Плакат в окне Сидни Брустейна” идет до 5 июня в помещении Goodman Theatre по адресу: 170 North Dearborn Street, Chicago, IL 60601. $25-$75. Билеты на этот и другие спектакли сезона 2015-16 годов, а также абонементы на спектакли сезона 2016-17 годов – по телефону 312-443-3800, по факсу 312-443-3800, на сайте www.goodmantheatre.org/ или в кассе театра. Каждый день в 10.00 am на сайте театра возможна продажа билетов на вечерний спектакль на балкон со скидкой в 50% (Half-price day-of-performance mezzanine tickets, промо-код – MEZZTIX). Для студентов цена билета – $10 (максимальное количество билетов в одни руки – 4, промо-код 10TIX, требуется студенческое удостоверение). Скидки на групповые заказы (10+) – по телефону 312-443-3820. В кассе и на сайте театра продаются подарочные сертификаты. Билеты на одиночные спектакли нового сезона появятся в продаже в начале августа.
Сергей Элькин
http://sergeyelkin.livejournal.com/
На фото: сцена из спектакля “Плакат в окне Сидни Брустейна”. Фото – Лиз Лоурен
- Доклади от Втория форум на БГ училища от Западното полукълбо
Материали от Втория форум на българските училища в Западното полукълбо, който се проведе на 23 и 24 април 2016 г. в Чикаго, са публикувани в сп. „Български език и литература“. Един от тях е доклад за онлайн обучението на Ваня Налбантова, преподавател в Българското училище „Джон Атанасов“ в Чикаго. Списанието публикува и текст на Снежина Мечева, директор на Българското училище към посолството ни в Лондон и говорител на АБУЧ. Всички публикувани в сп. „Български език и литература“ материали от този форум могат да се видят тук – Forum
СНЕЖИНА МЕЧЕВА ЗА ФОРУМА
ДОКЛАД НА ВАНЯ НАЛБАНТОВА ОТ БУ „ДЖОН АТАНАСОВ“ В ЧИКАГО
.
- Поли Генова четвърта на Евровизия. Много българи в чужбина я подкрепиха
Поли Генова се класира на 4-то място в конкурса на Евровизия с песента си „If Love Was a Crime“. Зрители и националните журита дадоха общо 307 точки за нашата певица.
https://youtu.be/uOIik5xppiQ
Победителят в музикалния конкурс тази година е представителката на Украйна – Джамала с песента „1944“. Представянето й спечели 534 точки в крайното класиране.
На второ място се нареди представителката на Австралия Дами Им и песента Sound Of Silence с 511 точки, а почетното трето зрители и жури отредиха на Сергей Лазарев от Русия. Неговият перформънс си спечели 491 точки.
„ЧЕТВЪРТО МЯСТО ЗА БЪЛГАРИЯ НА ЕВРОВИЗИЯ 2016! Благодаря ви за подкрепата! Вие сте причината всичко това да е възможно! Благодаря на всички, които работиха по „If Love Was A Crime“ през изминалите месеци“, сподели Поли след края на финала.
Много българи подкрепиха певицата. „Поли, аре печели я тая Евровизия, че не ни останаха нерви! Тва ми е се едно някво световно ’94 ама за музика!“, написа Рут Колева във Фейсбук. „Давай, Полиии“, гласи текст под снимката на ченгетата от „Под прикритие“, събрали се, за да гледат финала на конкурса.
„Аз предлагам тази година просто да я печелим тази Eвровизия и толкова! „, сподели Михаела Филева. „Going crazy over @poli.genova and @eurovision“, пък пише под видео на Люси Дяковска. Deep Zone Project също споделиха мнението си за песента в социалните мрежи: „Сега остава да спечелим и 1-вото място ! Силата е с България този път! Вяра, надежда и… If Love Was a Crime!“.
Рут Колева не се стърпя и малко преди гласуването написа още за своята колежка: „Знаете ли защо Поли заслужава да спечели, повече от всички според мен? Това момиче НИКОГА не се отказа, не спря да опитва, не се спря пред неуспеха миналия път и реши да докаже на себе си и на хората, че може да постигне повече. Няма значение какво ще се случи днес, тя за мен е winner. Нито съм кой знае какъв фен на Евровизия, а да ви кажа дори не съм фен и на стила музика който се изпълнява там, но силата на духа, таланта и борбеноста са качества, които са за пример. Всичко, което тя направи бе изпълнено със хъс, професионализъм и безпогрешност. Накрая на деня, аз няма да запомня толкова самия резултат, колкото примера, който Поли даде на всичи нас – да не се отказваме, да не се влияем от недоверието и критиките и да се борим до край! Вяра! В това което обичаш! Аз съм вдъхновена и щастлива! Евалата.“
Снимка: БЛИЦ Вижте тук хода на гласуването за България.
След приключване на гласуването на зрителите България остана на 4-то място с 307 точки.
След резултатите от гласуването на журито България е на 7 място с 127 точки.
Ето как гласуваха журитата на страните-участнички:
Швеция не гласува за Поли Генова
2 точки от Черна гора за Поли Генова.
Унгария не гласува за Поли Генова.
10 точки от Словения за Поли Генова.
3 точки от Полша за Поли Генова.
Италия не гласува за Поли Генова
1 точка от Украйна за Поли Генова.
Естония не гласува за Поли Генова
4 точки от Албания за Поли Генова. България е на 5 място
10 точки от Македония за Поли Генова. България е на 6 място
4 точки от Сърбия за Поли Генова
2 точки от Литва за Поли Генова
Гърция не гласува за Поли Генова
Хърватия не гласува за Поли Генова
5 точки от Великобритания за Поли Генова
6 точки от Белгия за Поли Генова. България е на 7 място
8 точки от Австралия за Поли Генова
8 точки от Норвегия за Поли Генова
Русия не гласува за Поли Генова
Германия не гласува за Поли Генова
1 точка от Беларус за Поли Генова.
7 точки от Израел за Поли Генова.
1 точка от Латвия за Поли Генова
Холандия не гласува за Поли Генова
Кипър не гласува за Поли Генова
7 точки от Армения за Поли Генова
Молдова не гласува за Поли Генова
10 точки от Франция за Поли Генова
7 точки от Швеция за Поли Генова
Испания не гласува за Поли Генова
10 точки за Поли Генова от Малта
Босна и Херцеговина присъди 3 точки на Поли Генова
Грузия не гласува за Поли Генова
10 точки от Ирландия за Поли Генова
Чехия не гласува за Поли Генова
Сан Марино не гласува за Поли Генова
Първи 8 точки за Поли Генова от Азербайджан
Исландия не гласува за Поли Генова
Австрия не гласува за Поли ГеноваВижте изпълнението на тазгодишната победителка в конкурса „Евровизия“ – Джамала с песента „1944“ от Украйна.
https://youtu.be/W040MGJTdf4
Украинското предложение „1944“ – песен, която според изпълнителката си и автор, кримската татарка Джамала разказва за депортацията на родителите й от съветска Русия през Втората световна война, триумфира над сочения за фаворит Сергей Лазарев от Русия. Той остана едва трети – след изненадващо изключително успешно второ участие за Австралия на песенния конкурс.
Източник: БЛИЦ
- Ели Юрукова: Пътят на Сърбия към Европа минава през България
Започва краят на Вучич – казва за Агенция БГНЕС Ели Юрукова, журналист, политически анализатор и един от най-добрите познавачи на Балканите
Снимка: БГНЕС Българското малцинство е една болезнена тема в отношенията между София и Белград. Досега не съм видяла нито един български политик да постави остро въпроса. Ние сме в една добра, европейска позиция, в която трябва да кажем: „Вашият път през Европа минава през България“. Сърбите трябва да го разберат.
В момента Западните покрайнини продължават да са най-неразвитата част от Сърбия. Но и ние в България също носим вина, защото нашите медии не говорят за проблемите на българското малцинство. А това са нашите хора там. Не е достатъчно само да им дадем българско гражданство и те да тръгнат към Европа и да забравят, че са българи. Ние трябва да ги задържим да останат на своята земя, защото Западните покрайнини ще бъдат свързани с България само, когато там живеят българи, а не българи, които са отишли с българските паспорти на Запад.
Вучич не е победител
Безкрайно съм учудена от факта, че Александър Вучич предизвика предсрочни избори, защото те са неуспех за сръбския премиер. Той не е победител, защото изгуби много места в парламента. Неговата Сръбска прогресивна партия /СПП/ спечели най-много гласове, но това е началото на края на Вучич. Той мислеше, че ще победи с абсолютно мнозинство, но спечели с една широка коалиция и сега ще трябва да раздаде щедро места на своите партньори. Така че СПП следва съдбата на всички балкански партии, които се самозабравиха, а Вучич на всички балкански лидери, които губят реална представа за политическата атмосфера в своята държава, не чуват гласа на своите избиратели и не знаят накъде духа вятърът.
Премиерът не е човекът на Москва
Александър Вучич не е руският човек в Сърбия, руският политик там е президентът Томислав Николич, който играе на руската карта. Премиерът е ориентиран към Европа и флиртува добре с нея. Това е неговият голям коз. Сърбия ще направи с Вучич голяма крачка в Европа. Той е удобен за европейските политици. Вучич се съгласява с всичките техни условия и прави болезнени крачки към едно особено деликатно признаване на Косово.
Александър Вучич. Снимка: БГНЕС Как Белград ще признае Косово?
Много от анализаторите се питат как Сърбия ще признае Косово? Кой е този политик, който ще подпише този документ, в който Косово не е съставна част от Сърбия? Сърбия ще се приближи след 4-5 или 8 години към Европа. През това време тя трябва да промени своята Конституция, да промени няколко члена в нея, където е записано, че Косово е неразделна част от Сърбия. Когато това нещо изчезне, процесът на признаване на Косово ще стане много лесен.
Вучич вече не е спасител в очите на сърбите
Икономическата ситуация в Сърбия става все по-драматична, за разлика от политическата, която за момента остава спокойна. Вучич успя да се справи засега с бежанския поток. Той има и положителни ходове, направи болезнени промени, които могат да бъдат оправдани. Обикновеният сърбин е свикнал с политици, които го предават, които много обещават, но нищо не правят. В началото той виждаше в лицето на Вучич спасителя, а днес – поредния политик, който полека тласка Сърбия, от една страна, към Европа, за която толкова много се говори, а от друга, към едни болезнени реформи, които той няма да може да издържи.
Какво бъдеще очаква Сърбия и Вучич?
В близко бъдеще очаквам Вучич да започне политическата търговия за съставянето на ново правителство. Той вероятно ще смени своите коалиционни партньори – Сръбската социалистическа партия ще отпадне. Вучич е чул, че е по-добре да вземе по-демократични партии в коалицията, които ще подобрят неговия имидж. Това естествено няма да му помогне. Най-късно след 2 години в Сърбия ще има предсрочни избори. В страната могат да се очакват демонстрации, икономическо недоволство и партията на Вучич на следващите избори ще получи много по-малко гласове. Той смяташе, че тези избори са някакъв особен изпит за неговата Сръбска прогресивна партия, но всъщност това е началото на края на лидера Александър Вучич.
Източник: БГНЕС
.
- Writers Theatre (Чикаго): “Смерть трамвая “Вирджиния Вульф”
В Авторском театре (Writers Theatre) играют комедию “Смерть трамвая “Вирджиния Вульф” (“Death of a Streetcar Named Virginia Woolf: A Parody”) по пьесе Тима Сниффена (с дополнительными материалами Тима Райдера). Что случится, если на одной сцене встретятся герои трех самых знаменитых американских пьес XX века: “Трамвай “Желание”, “Кто боится Вирджинии Вульф?” и “Смерть коммивояжера”? На этот вопрос отвечает совместная постановка Writers Theatre и Chicago’s The Second City.
Бланш Дюбуа снова приезжает в Новый Орлеан, где опять встречается со Стэнли Ковальски. Вскоре к нашим героям присоединяются незадачливый коммивояжер Вилли Ломан, а также пара университетских профессоров – интеллектуалов-алкоголиков Джордж и Марта. Герои американской классики встречаются в гостинице. Тут-то все и начинается…
Спектакль получился очень смешной. Актеры купаются в своих ролях, пародируя черты, знакомые нам по хрестоматийным исполнениям: мечтательность и хрупкость Бланш Дюбуа, саркастическую иронию Джорджа и Марты, грубую брутальность Стэнли Ковальски. В центре фойе на стене висит огромное ружье. Это – как говорит один из героев – “подарок от нашего друга Чехова, живущего неподалеку”. Так персонажи американской классики передают приветы своим русским “коллегам” и их автору Антону Павловичу. Действительно, все писатели живут “неподалеку”, особенно писатели-классики, и герои все рядом: Вилли Ломан и Дядя Ваня, Бланш Дюбуа и Нина Заречная, Стэнли Ковальски и Лопахин… При всех своих различиях они похожи в одном: их мечтают сыграть, наверно, все актеры мира, а те, кому это удается, считают, что прожили жизнь не зря. Удавшимися могут считать свои карьеры актеры Writers Theatre Дженнифер Энгстром (Бланш Дюбуа), Марк Грэпи (Вилли Ломан), Карен Джейнс Водич (Марта), Грег Мэтью Андерсон и Джон Хугенаккер (Джордж), Майкл Перес (Стэнли Ковальски), Шон Фортунато (менеджер сцены).
Автор пьесы Тим Сниффен работает с The Second City с 2006 года. Он был соавтором спектакля “The Second City Guide to the Opera”, сделанным в сотрудничестве с Лирик-оперой Чикаго, и соавтором пародийного шоу “Realish Housewives”, гастролирующего по городам США. Следующий проект Сниффена снова связан с Лирик-оперой, с предстоящей тетралогией Р.Вагнера “Кольцо нибелунга”.
Режиссеры – Стюарт Карден и художественный руководитель Writers Theatre Михаэль Халберстам.
Стюарт Карден провел пять сезонов в Writers Theatre в должности заместителя художественного руководителя. В числе его постановок – спектакли “The Old Man and The Old Moon” (эта постановка с успехом шла на сценах The New Victory Theate в Нью-Йорке и Williamstown Theatre Festival в Бостоне), “Yellow Moon”, “Hesperia”, “Travels with My Aunt”. Этой весной Карден поставил спектакль “Дворецкий” (“Butler”) на сцене Northlight Theatre. Осенью Карден продолжит сотрудничество с PigPen Theatre Co. Новая, совместная с Writers Theatre, музыкальная сказка называется “Охотник и медведь” (“The Hunter and The Bear”). (Об этом – ниже.) Карден живет на юге Чикаго. Его жена – куратор программ современного искусства Нейся Пейдж-Либерман. Они воспитывают близнецов Дашиела и Гриффина. Подробности о нем и его спектаклях можно узнать на сайте stuartcarden.org.
Салютом “священным коровам” американского театра открылся Gillian Theatre, расположенный в новом помещении Writers Theatre. Это второй, малый зал театрального центра. Зал небольшой, на сто мест, очень удобный. Прекрасный подъем, видно великолепно отовсюду, не бойтесь покупать билеты даже в последний ряд. Напомню, что большая сцена (The Alexandra C. and John D. Nichols Theatre) открылась в марте спектаклем “Аркадия” по пьесе Тома Стоппарда.Художественный руководитель театра Майкл Халберстам говорит: “Когда я впервые читал пьесу “Смерть трамвая “Вирджиния Вульф”, я громко смеялся. Я расхохотался от самого названия, смеялся во время репетиций. После мучительных раздумий в “Марджори Прайм” и запутанной сложности “Аркадии” мне кажется, что смех должен стать необходимой частью нашего разговора с аудиторией. Кроме того, неотразимой была идея о сотрудничестве с The Second City – одним из самых уважаемых и почтенных театров Чикаго. У нас был эмоциональный год, и я думаю, трудно недооценить важность смеха в качестве необходимого ингредиента для наших душ. В феврале мы с радостью открыли наше здание и идем вперед. Что дальше? Музыка!” Халберстам имеет в виду следующую премьеру театра – спектакль “Компания” (“Company”, 15 июня – 24 июля). Семикратный лауреат премии “Тони”, знаменитый мюзикл Стивена Сондхайма и Джорджа Ферта, поставленный на Бродвее Харольдом Принсом, получит новую жизнь на сцене Writers Theatre. Режиссер – Уильям Браун. Музыкальный руководитель постановки – Том Вендафреддо.
В течение мая-июля Writers Theatre и публичные библиотеки северных пригородов Чикаго проводят ежегодную (одиннадцатую) совместную программу “From Page to Stage”, в рамках которой состоятся литературные вечера, беседы, показы кинофильмов, встречи со зрителями. Вот лишь некоторые из этих мероприятий: лекция “Преимущества для здоровья юмора и смеха” клоуна и медсестры Дебры Джой Харт (12 мая, 7.00 pm, Deerfield Public Library, 920 Waukegan Rd., Deerfield), беседа “Стэнли против Стэнли”, в которой принимают участие исполнители роли Стэнли Ковальски Майкл Перес (он играет в эти дни) и Мэтт Хоукинс – он играл Стэнли в спектакле Writers Theatre 2008 года (16 мая, 7.00 pm, Glenview Public Library, 1930 Glenview Rd., Glenview), лекция театрального критика газеты Chicago Tribune Криса Джонса “Пустяки на ночь: американский театральный канон” (24 мая, 7.00 pm, Highland Park Public Library, 494 Laurel Ave., Highland Park), лекция профессора английского языка Lake Forest College Бена Голобуффа “Правила искусства невыразимого: пародия и сатира” (6 июня, 7.00 pm, Northbrook Public Library, 1201 Cedar Ln., Northbrook), вечер “Пародия и импровизация: рождение новой комедии” (9 июня, 7.00 pm, Skokie Public Library, 5215 Oakton St., Skokie).
Все мероприятия программы бесплатные. Желающих организаторы просят зарегистрироваться на сайте writerstheatre.org/fpts или по телефону 847-242-6000.“Смерть трамвая “Вирджиния Вульф” – двадцать вторая мировая премьера Writers Theatre за двадцать четыре сезона его существования. Недавно был объявлен новый, юбилейный, двадцать пятый сезон 2016-17 годов, и снова без премьер не обойдется. Новый сезон станет первым в новом здании театра. В репертуаре – шесть постановок. Из них четыре пройдут на большой сцене (The Alexandra C. and John D. Nichols Theatre), два – на малой (Gillian Theatre). Перечислю их:
“Юлий Цезарь” по пьесе У.Шекспира в постановке Михаэля Халберстама (7 сентября – 23 октября 2016 года, Alexandra C. and John D. Nichols Theatre);
“East Texas Hot Links” по пьесе Юджина Ли в постановке Рона О Джея Парсона (19 октября 2016 года – 22 января 2017 года, The Gillian Theatre);
“The Hunter and the Bear” в постановке Стюарта Кардена и PigPen Theatre Co. (совместная постановка Writers Theatre, Ars Nova и Manhattan Theatre Club, мировая премьера, 7 декабря 2016 года – 22 января 2017 года, Alexandra C. and John D. Nichols Theatre);
“The Scene” по пьесе Терезы Ребек в постановке Кимберли Синьор (22 февраля – 2 апреля 2017 года, Alexandra C. and John D. Nichols Theatre);
“The Mystery of Love and Sex” по пьесе Батшебы Доран в постановке Марти Лайонс (5 апреля – 9 июля 2017 года, The Gillian Theatre);
“Parade” по книге Альфреда Ури в постановке Гарри Гриффина (24 мая – 9 июля 2017 года, Alexandra C. and John D. Nichols Theatre).Nota bene! Спектакль “Смерть трамвая “Вирджиния Вульф” идет до 31 июля в помещении Writers Theatre по адресу: 325 Tudor Court, Glencoe, IL 60022. $35 – $80. Билеты на этот и другие спектакли сезона 2015-16 годов, а также абонементы на спектакли сезона 2016-17 годов – по телефону 847-242-6000, на сайте www.writerstheatre.org или в кассе театра. В театре действует специальное предложение для тех, кто воспользуется Metra’s Union Pacific North Line, чтобы добраться до театра. Сделайте свою фотографию внутри поезда, выложите ее на Фейсбук или в Твиттер с тэгом @writerstheatre #НАЗВАНИЕ СПЕКТАКЛЯ, покажите этот пост в кассе театра и получите $5 наличными. Подробная информация – на сайте writerstheatre.org/metra. По вторникам (Post Show Conversation: The Word) и средам (Post Show Conversation: The Artist) после спектакля в зале проходят пятнадцатиминутные беседы с актерами и работниками театра.
Сергей Элькин
http://sergeyelkin.livejournal.com/
На фото: сцена из спектакля “Смерть трамвая “Вирджиния Вульф”. Фото – Майкл Бросилоу
- Какво говорят нашите гени
Славян Стоянов, Kreksofin.blogspot.bg
Така изглежда генетичната картина на съвременна България според едно от големите генетични проучвания. За онези, които имат определено понятие от историята ни, ще бъде интересно да се направи опит тя да проговори на разбираем и популярен език.
1. Това, което най-силно прави впечатление е, че близо 45% от генетичния състав на съвременния българин е от така наречената протобалканска хаплогрупа I. Ето какво най-общо ни казва науката за нея:
Хаплогрупа I е най-старата европейска хаплогрупа. Счита се че, тя пристига в Европа от Близкия изток като хаплогрупа IJ преди около 35 000 години, и се развива в хаплогрупа I на Балканите преди приблизително 25 000 години. В наши дни хаплогрупа I съставлява от 10 до 45 % от населението на Европа. Дели се на четири подтипа. Нещо забележително е, че именно хората, носители на тази група, са построили мегалитните структури (5000 -1200 г. пр. Хр.) навсякъде, където те се срещат.
Карта на разпространение на хаплогрупа I
Пеласгите са тези, които са определяни като представители на хаплогрупа I. По дефиниция, те са автохтонни, местните жители на мезолитните Балкани. В България се срещат подгрупите : I1, I2* и I2a2, като най-разпространен е I2а2.
Ранен Мезолит (9 000 – 7 000 / 6 500 пр.Хр.)
Късен Мезолит (ок. 7.000 / 6 500 – 5 500 / 4 500 пр.Хр.)
2. Следващите две групи са мутации на така наречената арийска група, затова ще говорим за тях заедно. R1a бива определяна през призмата на античността като скитска и е приела в смисъла на съвремието обобщаващото название „славянска“, а R1b като кимерийска и в съвремието – под обобщаващото название келтска. Двете заедно представляват около 25% от цялостната картина. Заедно с доминантата на хаплогрупа I те съставляват 70% от генезиса на съвременния българин. Интересен е момента обаче кога тези групи се появяват на Балканите.
През 2009 година излязоха резултати на едно от най-обширните генетични проучвания. Една от големите изненади беше, че в Европа най-стария вариант на R1a1 (първата мутация от R1a ) е на Балканите, като негови носители са били тук още през Палеолита. Реално мутацията се е формирала тук. Арийското семейство, за чиито прародина до н отдавна се считаха земите на Северна Индия, се оказа на Балканите и Причерноморието, хилядолетия преди да се появи в Индия. Ето че двата основни компонента, съставляващи съвременните българи, са на Балканите от дълбока древност. Нещо повече, те са формирани в Причерноморския регион.
През 2014 г. бе направено грандиозно проучване на Ъндърхил, в което бяха включени 16, 244 лица от 126 държави от Европа и Азия. Въпреки мащаба на проучването, нямаше убедителни доказателства, че R1a – М420 (арийска) е формирана в Иран. А както стана ясно, е мутация, формирала се в Причерноморския район и още по-конкретно – Северно Причерноморие и Балканите.
Последното обновяване относно проучването на семейството R1a е от 2015 г. и първата група, съответно най-старата, е наречена „СТАРА ЕВРОПА“, касаеща именно Балканите и датирана на повече от 7000 години. Ето къде можете да видите дървовидната структура на това семейство с най-новите му изследвания ( R1a Project)
R1a се отличава с няколко уникални маркери, включително мутацията M420, е субклад (подгрупа) на хаплогрупа R-M173 (наричан преди R1). R1a има сестра-субклад (подгрупа) на хаплогрупа R1b-M343, и парагрупа R-M173 *.
Обикновено най популярната карта която ще срещнете да представя епицентъра на зараждане на мутацията R1a1а е тази:
Която в предвид последните изследвания се нуждае от известна корекция, за да се степенува етапа на развитието. Следващата карта прави именно това:
Тази карта е наречена „Арийската прародина и разселения“, която е базирана на еволюцията на индоевропейските езици.
Тоест генетиката потвърди изследванията по отношение на еволюцията на индоевропейските езици. Всъщност, Балканите и Северното Причерноморие, та дори Северен Кавказ и Южен Урал, могат смело да бъдат посочени като епицентър на най-интензивното развитие на древните арии със съответните по-етапни уточнения.
На тази карта траки, даки и кимери са посочени като една група в езиково отношение.
С въпросното изследване можете да се запознаете тук: (The Evolution of the Indo-European Languages / Dr. C. George Boeree )
Защо досега в написаното не посочих траките, нито пък са упоменати в първата карта с групите на съвременния българин?
Ще отговоря така: От всичко, с което досега съм се запознал, съм стигнал до заключението, че в самото начало на техния генезис влизат две основни групи. Тази на хаплогрупа I и тази на посестримите R1a и R1b . Именно те са и доминанта в генезиса на съвременния българин.
Съществува хипотеза, която не е нито нова, нито без основание, която твърди, че самият ни етноним е показател на този древен съюз БОЛГ–АРИИ. Или иначе казано, П(Б)еласги и Арийци. Дали това означава, че траките, чието название е трансформирана (гръцка) форма на името на легендарен техен праотец, Тир, Тирас, Арес, Ярес, който в последствие е обожествен и са наричани по името му Тирасиани, Ариии, Ярии, са всъщност старите Болг-Арии / пеласго – арий, оставям сами да прецените.
Моето лично убеждение е, че българите са древен съюз именно от народите, принадлежащи към тези две основни групи. Етнонимът ни е един от най-силните показатели за това. Далеч не считам, че този съюз е основно в границите единствено на Балканите. Народите, които са се обединили, още в периода на палеолита са съжителствали заедно на Балканите и Северното Причерноморие. Като на Балканите се вижда, че доминира хаплогрупа I , към която можем да прибавим и Анатолийската J , тъй като те също са сестри и произлизат от IJ и като втора доминанта е арийската. В земите на днешна Украйна, Крим и части от Кавказ, пропорциите между двете семейства се изравняват. Тоест R1a и R1b е почти в същите пропорции като I и J .
3. Заедно с J процентите стават 80 %. До момента това, което виждаме е, че съвременните българи са същите хора, които са присъствали в днешните ни земи от минимум 10 000 години.
Карта на обособяване и разселение на хаплогрупа J2
Счита се, че J2 мъже са се заселили в Анатолия, Южен Кавказ и Иран преди 12 000 години. Тази група, както вече споменахме, е родствена на I . Тези групи обособяват европеидната раса, заедно с представителите на R1a и R1b. Те са определено с по-матова, но все пак светла кожа. J2 e силно разпространена в Южните Родопи, Беломорска Тракия и крайбрейните райони на почти цялото Средиземноморие. Поради това се смята за характерен маркер на елинистичната експанзия над Средиземно море. Сред българите се срещат най-често подгрупите: J2, J2a и J2b, като най-разпространена е J2 (M172), а най-рядко срещана – J1.
4. Прескочих групата E3b защото исках да разясня обвързаността на I с J . Тази група се определя като Близкоизточна, чието най-ранно разселване е в Северна Африка, поради което често ще я срещнете да е споменавана като Африканска, тъй като съществува и хипотеза, че тя се заражда в Етиопия. Типична хамитска група. В България най-често се среща един oт нейните клонове Е1b1b1a (М78) и подклон Е1b1b1а2 (V13 – α-кластер). Предполага се, че тя навлиза на Балканите преди 12-10 хиляди години от южната част на Aнадола и Близкия Изток, през островна Гърция и о. Крит към средна Гърция, и след това на север към Македония. Там се заражда и най-разпространеният в Европа клон Е-V13, преди около 10 000 години.
От групи E1b1b1 (M35), както и E1b1b1a (M78), са част от фараоните от късните династии, 30 % от типичните евреи. От първата династия до петата се пази кръвна линия, дошла от Балканите, чиито представители са били амалгама от двете основни доминантни групи, които обсъдихме при съвременните българи.
5. Хаплогрупа N е с едно от най-слабите присъствия. Тя е типична Евразийска и е зародена в земите на Китай. Тя има почти идентично слабо присъствие в цяла Западна и Централна Европа, но особено силно присъствие в Източна Европа, в лицето на Русия и Балтийските държави. Също така в Скандинавия – и по-конкретно в граничната зона с Русия.
6. Най-слабо присъствие в това проучване има хаплогрупа K. За нея ще кажа само, че е по-стара от I и J и е посестрима на тази, от която произлизат споменатите две IJ , които от своя страна са мутации на IJK.
Ще бъде любопитно да видим каква е близостта ни със съвременните татари, на чиято територия е съществувала Волжска България.
Това е графиката, според същото проучване на съвременното население на Татарстан.
За да ги сравня визуално, ще оставя само доминантните групи при нас и при тях, и ще добавя Русия и Украйна.
Добре се вижда, че ние имаме много общо с всички тези народи, затова е добре да не се спекулира, само и само да се угоди на определени политически интереси.
Татарстан общо 60% БОЛГ-АРИЙЦИ. Не може да се отрече и, че имат силно азиатско присъствие около 20 %. В това няма нищо странно, тъй като те са контактна зона с азиатските народи.
България 80% БОЛГ-АРИЙЦИ с най-слаб азиатски фактор.
Украйна 80% БОЛГ-АРИЙЦИ с около 12% азиатски фактор.
Русия 73% БОЛГ-АРИЙЦИ с 20% азиатски фактор.Смятам, че ще помогна до известна степен за баланс в твърденията, които варират от пълно отричане да имаме каквото и да е било общо с тези народи, до крайно приравняване. Както при при Татарстан, Русия и Украйна, е налице силно азиатско присъствие, при нас това се компенсира с гени от Леванта и Африка.
Ето и цялата карта на Европа според това проучване.
От тук можете да изтеглите PDF с пълните графики от това проучване.
Искам да подчертая, че това далеч не е единственото изследване и съществува известна статистическа относителност в резултатите.
Ето например едно друго изследване, което няма да коментирам така подробно, но ще направим сравнение на графиката, която дават за България, с тази, която вече е коментирана.
Източник: The Genetic Map Of Europe
Както добре личи, това изследване е включило и халпогрупа G за България, като от групата на I са вкарали конкретика чрез три от нейните мутации, които ги има в България I1a, I1b, I1c. В същото време напълно са изключили N. Въпреки тези разлики, промяна в общата картина за България няма.
Възможно е някои хора да се подразнят, че в основното коментирано проучване арийската R1a е посочена като олицетворяваща скити, сармати, и в съвремието с обобщаващото название „славяни“, но сами ще видите, че във второто проучване R1a е посочена като група на Slavic, Kurgan, Aryan.
Курганната култура е археологическа култура от периода 4-2 хил. пр.н.е., отъждествявана в науката с първите индоевропейци. Терминът курганна идва от тюркската дума курган, с която се наричат един вид примитивни гробници, състоящи се от дървена или зидана подземна камера и оформена върху нея могила. В науката терминът е въведен от литовската археоложка и антроположка Мария Гимбутас. През 1956 г. тя комбинира курганната археология с лингвистични данни и представя своята Курганна хипотеза, касаеща произхода, прародината и разселението на древните индоевропейци. Тази хипотеза има изключителна важност за индоевропеистиката и днес е най-широко разпространената в научните кръгове. Тя е характерна за скити и родствените им сармати.
Мария Гимбутас определя четири последователни етапа на развитие на курганните култури и три „вълни“ на тяхната експанзия:
Курган I — до 4 хил. пр.н.е. в района на реките Днепър и Волга. Тези култури започват развитието си от басейна на Волга и към тях принадлежат културите Сарама и Серогласовка. Курган II-III — 4 хил. пр.н.е. Включва културите Средний Стог и Майкоп в Северен Кавказ. Характерни за тях са каменните кръгове, колесниците и антропоморфни изображения на божества.
Курган IV (Ямна) — началото на 3 хил. пр.н.е. Тези култури обхващат целия район от Урал до Румъния.
Първа вълна — експанзия, предшестваща Курган I, която тръгва от долното течение на Волга и се насочва към река Днепър, предизвиквайки съжителство на курганната култура с културата Кукутени. Сътресенията от тази експанзия достигат до Балканите и по Дунав — до културите Винча и Ленгел в Унгария.
Втора вълна — около средата на 4 хил. пр.н.е. Започва от културата Майкоп и довежда до поява и разпространение на курганизирани хибридни култури в Северна Европа през цялото 3 хил. пр.н.е. Според Гимбутас, това съвпада с първото навлизане на индоевропейски езици в Западна и Северна Европа.
Трета вълна — 3000–2800 г. пр.н.е. Експанзия на културите Ямна отвъд степните райони. Характерните курганни погребения се разпространяват по цялата територия на Румъния и България, чак до Източна Унгария.
Във второто проучване ще срещнете и забавното противоречие R1a да е наречена Slavic, Kurgan, Aryan. А хаплогрупата I2a Sout Slavic (Южно Славянска) , Sardinian. В цветовата легенда посочена катo I1a. Сами разбирате, че няма как южни „славяни“ да са коренно различна хаплогрупа от северни „славяни“, ако това название не е просто езиково, а наложеният термин „славяни“ се пропуква и за арийско принадлежните и за пеласго принадлежните. Причината обаче една част от пеласго-ариите да говорят близки езици от „славянското“ езиково семейство е възможно да се крие именно в този древен съюз, когато тези групи са се слели в един огромен народ и в този смисъл ние сме братя. Това ясно се вижда в доминацията на основните хаплогрупи.
Днес наричаме тези езици „славянски“ и колкото и дразнещо да звучи за някой хора и обидно за други „славянски“ държави, правилният термин за езика е бил болг-арски /пеласго-арийски.
Съществува хипотеза, която тълкува името славяни буквално като синонимна форма на болгари:
Сла (славен, слънчев, божествен, бога слънце, белият, сияещият) и Вян, като Вян-Ван-Вайн-Войн.
Бол (бял, слънчев, БОЛГ, сиреч БОГ, сияещ) Бол (г) ар . Ар е типично арийски суфикс за човек, орач. Тук Г е в синергизъм и с Бол-г, и с Г-ар, като по този начин дава значение за Бол-г в смисъла на бял Бог, а за Г-ар като хора войни. В някой наречия Г се видоизменя през ГХ към Х и К. БолГар, БалХар, БалГХар, БалКар.
Тази хипотеза е интересна и има резон в нея. Един от хората, които я подкрепят, е българистът от Татарстан Фаргат Нурутдинов.
Ето нещо особено интересно, което излезе скоро.
Резултатите от ДНК изследването на Българите от 8-10 век, взети от Ножарево и Мостич. Изследването е на БАН и екипа на академик Ангел Гълъбов и Италианският национален генетичен институт. Публикувано е в престижното списание „Human Biology“.
Съвременните Българи сме старите Европейци, идентични с Българите на Аспарух. Нещо, което прави силно впечатление, е идентичността ни с централна Италия. Това би могло да се обясни само по два начина. ЕТРУСКИТЕ и АЛЦЕКОВИТЕ БЪЛГАРИ.
Аз лично не подкрепям крайните изказвания от типа „НЯМАМЕ НИЩО ОБЩО“ – очевидно е, че имаме доста общи неща с народите и от Източна, и от Западна Европа. За едно обаче няма спор. Ние сме народ, който с пълно право може да се нарече НАЙ-СТАРИТЕ ЕВРОПЕЙЦИ.
.
- Георги Котев: Истинската цена на тока в ЕС по страни
Георги Котев, Gikotev.blog.bg
.
Понеже много се спекулира с факта, че в България цената на тока е най-ниска от всички страни в ЕС, реших да построя графика с относителният дял от средната заплата, който отива за закупуването на едно и също количество електроенергия. И тя изглежда ето така (за по-добър преглед и прочит, а също и ако искате да си я запазите за колекцията, кликнете с мишката върху нея):
Така последната, зелената характеристика, показва дела от средната месечна заплата, който отива за закупуването на 200 кило-Ват-часа (кВт.ч) и представлява истинската оценка за цената на електроенергията за всяка една от страните. По този критерий България е на трето място, отзад-напред. Изпреварваме единствено Литва и Румъния.
Не е ли всяка една стока толкова по-евтина, колкото повече количество от нея можеш да си позволиш да си купиш?
Такава е голата истина! Всичко останало е словоблудство на (из)родни енерГЕПИйни „експерти“, които денонощно ни облъчват от „медиите“, че токът трябвало непременно и неизбежно да поскъпва.
ЕнерГЕПИйната мафия е основен спонсор на политическата мафия и техните кукловоди, не само в България, не само в Европа, но и във всяка една държава по света. В този смисъл те са като скачени съдове – свързани системи. Поради тази причина и аз редовно ги обозначавам като политико-енерГЕПИйна мафия, което си е абсолютно коректно. Как тогава да разберем, как в дадена държава политико-енерГЕПИйната мафия тероризира робите? Абсолютните единици са несъпоставими между отделните държави. Ето защо на помощ идват относителните единици. Който разбрал – разбрал.
Този анализ беше вдъхновен и реализиран след хитовия успех на „Най-богатите роби в Европа„.
УТОЧНЕНИЯ! 1-во, посочените месечни доходи са след облагане с данъци и такси, т.е. – чисти. 2-ро, посочените количества електроенергия 20 и 200 кВт.ч, използвани в графиката, не са избрани така, за да ви затрудняват, а точно обратното – за да направят характеристиките (числата и съответните им стълбчета/барове) съпоставими в рамките на една графика. Ако поставя цената за 1 кВт.ч и цената за 100 или 200 кВт.ч, то втората характеристика/число/бар от графиката ще потиска първата и вие няма да усетите реалните съотношения между отделните държави. Ако не вярвате, се опитайте сами да го направите.
––––––––––––––––––––––––––
Европейски енерГЕПИйни практики – Германия
Тъй като вчера, в „Истинската цена на тока в ЕС, по страни„, ви споменах, че политическите и енерГЕПИйните мафии по цял свят са като скачени съдове, реших днес да подкрепя тази констатация с нова, силно говореща графика, за водещата европейска икономика, на Германия. И тя изглежда ето така (за по-добър преглед и прочит, а също и ако искате да си я запазите за колекцията, кликнете с мишката върху нея):
Ако изключим 2007-ма година, по обективни причини (борсовата търговия е била все още в зародиш и търгуваните количества са били в пъти по-малко от днес), то последващият тренд на цените е впечатляващ.
За да разберете смисъла на графиката, си спомнете скорошното поевтиняване на петрола на световните пазари. Всички собственици на превозни средства зажадняха, основателно, за бързо и съществено падане на цените на бензините и дизела, за крайния потребител. У нас (из)родната политико-енерГЕПИйна мафия доста забави този процес и даже не го довърши докрай.
Така и цената на електроенергията на борсата може да се разглеждат като цените на петрола на световните пазари, а цената и за крайния потребител като тази – за ползвателите на автомобили. Сигурен съм, че разбрахте логиката и сте съгласни с нея?
Следователно, при падането на цената на тока на борсата следва да очакваме и поевтиняването и за крайния потребител. Не ли?
А какво виждаме на графиката? А?
Ако през 2008-ма и 2009-та години цената за потребителите се е равнявала на приблизително ЧЕТИРИ пъти цената на борсата, то в наши дни тази разлика е ДЕСЕТ ПЪТИ!!! ДЕСЕТ ПЪТИ! И трендът сочи последващо нарастване.
Стоплихте ли? Какво става? Къде е логиката? А?
Единствената логика е натъпкване на портфелите на политико-енерГЕПИйната мафия.ВАЖНО УТОЧНЕНИЕ! Цената на тока от борсата съответства на средната цена (усреднена от базовите дневни цени) за МЕСЕЦ ЯНУАРИ, за всяка една от посочените години. Не за цялата година, а само за януари. Причината е в трудоемката работа по събирането и обработването на данните. НО не се съмнявам, че когато обработя всички числа до последното, картинката няма да се измени, даже може да се влоши за нас.
Другарката Ангела Меркел е канцлер на Германия от ноември 2005-та г. Така че това, което виждате, се случва по време на нейното управление.
Допълнително смущение внасят ДВА ФАКТА. За разглеждания период потреблението на електроенергия в Германия макар и с малко, но е паднало. В същото време износът на електроенергия ежегодно расте и за същият период скокът му е приблизително 60 %. В същото време цената за битовия потребител в Германия се е повишила с над 50%, видно от графиката.
Надуването на цените идва НЕ от пазарни и обективни причини, а за да се спонсорират „политическите“ марионетки. През последните години това става с въвеждането и постоянното увеличаване на така наречената такса „задължение към обществото“, която никой не може да обясни – какво означава и как се разпределят парите от нея.
Същите практики постепенно и уверено се въвеждат и прилагат и у нас, от (из)родните марионетки.
Ще ви оставя малко, за да осмислите видяното и научено. Бих могъл да продължа, защото има утежняващи вината обстоятелства, като например масовото въвеждане на ВЕИ-източници на ток в Германия (след трагедията в японската АЕЦ през 2011-та г.), които постоянно поевтиняват, което би следвало да води до още по-осезаеми ползи за потребителите. НО НЕ БИ! Даже и с много по-евтините ВЕИ-та ще продължават да ни газят и тероризират.
Който иска да провери верността на данните, да види числата в Евростат и германската енергийна борса.
.
- Клуни срещу Хоган: битката за Белия дом се води и в Холивуд
Вероник Дюпон, Франс прес
.
Хилари Клинтън (в средата) заедно с Джордж Клуни и съпругата му Амал (в дясно) Джордж Клуни и Рийз Уидърспун агитират за Хилари, докато Марк Ръфало и Сюзан Сарандън подкрепят Бърни… Битката за Белия дом се води и в Холивуд, където звездите заемат малко от своя чар на предпочитания от тях кандидат.
„Това, което знаменитостите донасят, освен парите, е видимост. Когато ви подкрепят хора като Джордж Клуни или Бионсе, това е плюс за вашия имидж“, констатира Сара Брайнър, директор за изследванията в Центъра за отговорна политика – организация, специализирана по финансирането на предизборни кампании.
Звездите дават пряко до няколко милиона долара на предпочитания от тях кандидат, по примера на „тежки категории“ в бранша като шефа на филмовото студио „Дриймуъркс анимейшън“ Джефри Каценбърг или режисьора Стивън Спилбърг.
Звезди като Джордж Клуни или Тоби Магуайър организират събития за събиране на средства за Хилари Клинтън, на които богати донори превеждат до 300 000 долара на човек за една вечеря с „каймака“ на Холивуд.
Звездите на киното, телевизията и музиката, взети заедно, са петият най-голям източник на средства за бившия държавен секретар.
Ако в сметката бъдат включени всички демократически и републикански кандидати от началото на президентската надпревара, Холивуд се нарежда чак на 13-о място сред секторите по финансиране, с 27 милиона долара – сума, която в голямата си част е отишла при демократите.
Това е доста по-малко от налетите от Уолстрийт 231,6 милиона долара, 65 процента от които за републиканците, според Центъра за отговорна политика.
Не всички звезди обаче са добре дошли.
Ексцентрични знаменитости
„Никой не иска ексцентрична знаменитост като Мел Гибсън и дори днес не мисля, че някой кандидат би (пожелал подкрепата на) Джейн Фонда, много спорна (личност)“, смята Стивън Рос, професор по история в Университета на Южна Калифорния и автор на книгата „Холивуд ляво и дясно“.
Подкрепата на актрисата и режисьор Лина Дънам „е важна за спечелване на младите жени“, а тази на режисьора Спайк Лий за Бърни Сандърс – за привличане на афроамериканските избиратели, много от които поддържат Хилари Клинтън, дава пример преподавателят.
Дали тяхната подкрепа се изразява в гласове? „Невъзможно е да бъде определено количеството“ според Сара Брайнър.
Изследване на двама университетски преподаватели, Крейг Гартуейт и Тимоти Мур, публикувано във вестник „Право, икономика и организация“, обаче е изчислило, че много влиятелната телевизионна звезда Опра Уинфри е донесла 1 милион гласа на Барак Обама през 2008 г.
Понякога котерийните отношения между Холивуд и политическият елит се коренят в произхода на студиата: „През 20-те години на XX век Луис Майер превърна „Метро Голдуин-Майер“ в пропагандна агенция за Републиканската партия“ и изпращаше най-големите звезди да позират редом до нейните кандидати, припомня Стив Рос.
Той бърза да напомни, че противно на клишето, че Холивуд е истински бастион на демократите, „има два Холивуда: на бизнеса и на създаването (на филми)“.
Ръководителите на студиата не искат да изпуснат питомното, за да гонят и дивото, и по принцип играят и с двата лагера, за да направят така, че политиката и законите – срещу пиратството и за авторските права – както и международните търговски договори, са благоприятни за техния сектор.
Блясък срещу привилегирован достъп
За сметка на това мнозинството от творците в Холивуд подкрепят демократите от 60-те години на XX век, с няколко редки изключения като Чарлтън Хестън и Клинт Истууд.
Какво искат звездите в замяна на своите долари и пленяващи усмивки? Привилегирован достъп.
„Те не са наивни до степен да си кажат, че ще повлияят на нечия програма, но когато човек дава сума с повече от шест цифри, очаква, че когато поиска да говори с президента, ще може да го направи“, казва Стив Рос.
Както винаги, милиардерът Доналд Тръмп, който изглежда сигурният кандидат-президент на републиканците, прави изключение.
Подкрепиха го много малко звезди, „като оставим настрана твърде стари хора, които нямат особен чар, като Джон Войт“ или бившия кечист Хълк Хоган. Тръмп обаче „е знаменитост сам по себе си“, отбелязва Стивън Рос. И с шумни изявления, постоянно прави шоу.
.
Източник на текста на български: Mediapool /БТА/
- Българската държава БЕЗОТГОВОРНО предоставя ЛИЧНИ ДАННИ
ВНИМАНИЕ! ДЪРЖАВАТА ПРЕДОСТАВЯ НАШИ ДАННИ БЕЗ ЗАЩИТА!
.
КОЛКО СА ЛИЧНИ ЛИЧНИТЕ НИ ДАННИ?
Лични, частни, публични, обществени, персонални, защитени… Какво всъщност се крие зад всичките тези думи, използвани в различните закони на Република България, и има ли разминаване между законността и действителността?
Възможно ли е едновременно да си обществена личност и да си със скрити данни? Колкото по-публична става една личност, толкова повече документи се генерират за нея, на повече места и с повече информация.
От деня на раждането ни ние сме зачислени в редица списъци с номера в тях. Бройката на тези цифри се увеличава и става толкова голяма през годините, че повечето средностатистически граждани в зряла възраст трудно помнят всичките тези данни. Повече от тези данни, числа, номера и означения през годините се променят. Някои от тях, като номера на лични карти, адреси, банкови сметки, табели на автомобили и прочие, се сменят по-често. Други използваме почти през целия си живот. Едно от тях е нашият Единен граждански номер (ЕГН), въпреки че и той може да бъде променен при определени обстоятелства. Социално-осигурителните и данъчните ни номера също са относително постоянни, а дори и да се променят, информацията за старите се запазва по разбираеми причини. Всички тези номера, цифри, букви и данни са записват по определен от закона начин и за повечето от тях имаме издадени документи, които ги удостоверяват. Това води до още нови номера и на самите документи. Така ние ставаме собственици на множество номера и документи, които удостоверяват нашата самоличност и данни. Документи, които също сме задължени да пазим и представяме при нужда от удостоверяване. В днешния динамичен живот, загубата или кражбата на едно портмоне носи огромни главоболия на собственика му. В него освен личната ни карта, шофьорската книжка, пари и банкови карти, поставяме и информация, карти за услуги, магазини, членски карти, записани бележки с лични данни, които често забравяме. Доста често носим наши снимки или на най-близките ни хора. Ето защо това портмоне се явява нашето Аз във вид на документи и данни.Да започнем от най-важният, Единният граждански номер. Описание може да прочетете на сайта на Главна дирекция “Гражданска регистрация и административно обслужване“ (ГРАО), в раздела “Единна Система за Гражданска Регистрация и Административно Обслужване на Населението“ (ЕСГРАОН) (Линк). Този 10 цифрен номер е уникален за всеки български гражданин. Този номер се записва в почти всички основни документи, с които разполагаме и гарантира нашата идентичност. Каква крие в себе се нашето ЕГН? Освен известните първи 6 цифри, “тайнствената“ част всъщност въобще не е тайна.
Цифра 12 34 56 78 9 10 Значение Година на раждане Месец на раждане Ден на раждане Населено място Пол Корекция за валидност Ето една страница с по-пълно описание на тези цифри и как се образуват (Линк). Номерът всъщност не крие нищо, точно обратното, неговата задача е да покаже и гарантира, че това точното лице. Още повече, че датата и мястото ни на раждане ние самите доброволно и ненужно записваме на хиляди места, да не говорим за споделянето на такава информация в социалните мрежи. За пола определянето, освен визуално, става и по начина на записване на имената ни. Остана кодът за населено място. За всеки регион са заделени различни цифри в диапазона от 0 до 99. Още информация може да откриете на интернет страницата на г-н Чорбаджийски (Линк), софтуерен програмист, написал програма за генериране на ЕГН по зададени данни, или да проверите валидността на вашето ЕГН и какво показва то.
Другите важни номера, които използваме, също са записани в документите ни за самоличност. Тези документи, които ние самите доброволно даваме на хиляди места. Доста често ни се случва да ни преписват частично информация от тях или директно да ги преснимат.
Ето няколко важни закона по тази тема:
Закон за българските лични документи
Закон за гражданската регистрация
Закон за защита на личните данни
Също ще говорим и определения в тези закони:
Лични данни и кой може да се възползва от тях?
Случайно ли възрастните хора казват: “Колкото по-малко знаеш, толкова по-добре!“? Истината е, че колкото повече информация се генерира, толкова по-трудно става нейното съхраняване и обработвани. Още по-голям е проблемът със сигурността и гарантирането на истинността на ползваната информация. Напълно нормално е например фирми да искат да правят пазарни проучвания, както и разбираемо е, че не желаят техните данни да бъдат достъпни от конкуренти. Когато говорим за статистическа информация, нещата може да са доста по-различни от тази с личните персонални данни на хората. Редно ли е един човек да запиши друг в подписка, просто защото знае неговите данни? Да не говорим за случай с облагодетелстване, както материално, така и нематериално, с ползване на чужди данни, пароли и прочие. Това, обаче, едва ли би било възможно да стане без нарушаване на законите, фалшификации и затваряне на очи от длъжностни лица, или още по-лошо – некомпетентни такива. Дори използването на неправилно настроен софтуер.
На страницата на Комисията за защита на личните данни може да прочетете за лицата, имащи право и регистрирани да обработват такива данни – Администратори на лични данни (Линк). Ето част от описаните там термините:
Лични данни – Лични данни са всяка информация, отнасяща се до физическо лице, което е идентифицирано или може да бъде идентифицирано пряко или непряко чрез идентификационен номер или чрез един или повече специфични признаци.
Кои български институции предоставят лични данни на гражданите свободно и без да се изискват каквато и да е било допълнителна информация за лицето, извършващо търсенето? Колко е законно това и каква е информацията, която предоставят? Естествено и нормално е определени лица да имат достъп до такава информация, въпросът е, дали всички да имат такъв достъп? Тук не говорим за изтичане на информация по небрежност или софтуерен проблем, а за данни със свободен достъп, и то защитени от закон!
ИНФОРМАТОР № 1. Имотен Регистър на България
(МИНИСТЕРСТВО НА ПРАВОСЪДИЕТО – АГЕНЦИЯ ПО ВПИСВАНИЯТА)
Това е регистърът с една от най-големите бази данни за информация по брой хора, след регистрите на МВР и ЦИК може би. Почти всички български граждани имат някакъв имот или собственост, било то и една шеста от някоя нива, за която може и да не подозират. Отиваме на страницата на Имотния Регистър в интернет (Линк). Единственото условие за да търсим тук, е да се регистрираме. Удостоверението и потвърждението за регистрация става само и единствено чрез линк за активация по имейл. Това означава, че всеки човек може да се регистрира, важното е изпратеният имейл да е валиден и да има достъп до него, за да може да потвърди активиращия линк. Това показва, че тази институция е готова да предостави данни на търсещите на всички регистрирали се, без да прави проверка за личността на хората, поради липса на проверка на данните за регистрация. Регистрираме си, потвърждаваме по имейл и вече сме в страницата за търсене! Да видим за какво може да търсим!
Търсенето се извършва по няколко различни критерии:
– По партида – избирате населено място и Номер на имотната партида;
– Физическо лице – Име, Презиме, Фамилия, ЕГН заедно или отделно;
– Юридическо лице – Булстат, Име на фирма, Фирмено дело и прочие;
– Документ – по различни опции;
– Имот – Служба, Населено място, адрес и прочие.
Само три от предложените ще разгледаме , защото точно те предлагат най-голям достъп до лични данни при най-малко зададена информация за търсено лице или фирма.
Ако знаем ЕГН или Булстат, е ясно 100%, че ще открием записи само за едно лице. Но ако не са ни известни тези данни? Тук хората с по-често срещани имена са привилегировани, защото резултатите от търсенето в списъка са повече на брой. Какво да кажат хората с доста редки имена и/или фамилии. Какво показа тестът, който направихме?
За името “Петър“ резултатите бяха над 200, но още тук останахме тотално изумени, след като при показването на резултатите с три имена, до тях бяха написани и ЕГН и населено място!! Просто ей така Имотният регистър ни предостави свободно 200 ЕГН-та и три имена на хора! Това не само е притеснително, а дори надмина нашите очаквания.
Добавихме и фамилията на лицето! Остана само един показан резултат! Това означава, че при търсене в Имотният Регистър на Република България, всеки може свободно да получи лична информация за всеки, стига разбира се да притежава някаква собственост.
Повече информация регистърът предлага срещу заплащане:
Справка за собствениците и носителите на други вещни права за един имот – 0.40 лева;
Справка за лице от партида – 1.00 лев;
Справка за имот – 1.00 лев и други.
Тоест още лична информация срещу жълти стотинки!
По описаният начин, може да са направят подобни търсения и за другите критерии.
Общи условия на сайта са с дата 20.09.2010 г. и в тях няма данни за собствеността на този И-Кадастър, въпреки, че има описани начини как да се заплащат услугите (Линк).
ИНФОРМАТОР № 2. Търговски регистър
(МИНИСТЕРСТВО НА ПРАВОСЪДИЕТО – АГЕНЦИЯ ПО ВПИСВАНИЯТА)
Този регистър съхранява база данни за всички упражнявали или упражняващи в момента търговска дейност, регистрирани физически и юридически лица, управители на дружества и прочие. А те съвсем не са малък брой. Какви данни пази и как ги предоставя?
Публично всеки може да влезе на сайта на Търговския регистър и да направи справка за наличие на данни за определено физическо или юридическо лице свободно (Линк). Тук търсенето, забележете, става по един от следните критерии: ЕГН, БУЛСТАТ или просто име или част от него, без дори да се регистрирате! Това означава, че всеки може да провери напълно свободно, налична ли е информация по тези критерии. Както вече споменахме, ако знаем ЕГН и БУЛСТАТ, ще открием точно търсеното лице или фирма. Ние приемаме, че не ги знаем, и ще тестваме първоначално само по име. По познатият начин въвеждаме името “Петър“, отметката е поставена по подразбиране на физическо лице и… Търсене:
ТУК ОСТАВАМЕ ТОТАЛНО ШОКИРАНИ – Търговският Регистър ни предоставя 14 479 лица и то, забележете – не с едно, а с ТРИ ИМЕНА!
Ако търсеното от нас лице е вписано в този регистър, то със сигурност се намира в този списък. Второто ни учудване беше, че след добавянето на фамилията – търсенето даде само един резултат. Това беше единственото лице с такова име и фамилия, записано в регистъра. Просто за информация ще вмъкнем, че при търсене със същата фамилия, но без първо име, търговският регистър ни показа само 4 резултата, а за търсене по презиме само 10 резултата. Изненадите с лични данни продължават. След като натиснем върху името от търсенето, Търговският регистър ни предоставя още доста информация, коя от коя по-лична. Всички данни за фирмите, в които участва, и данни за управителите. Тези документи съдържат информация, показана от Търговския регистър напълно ненужно.
Пример: Три имена, място на раждане, адрес, номер на документ за самоличност и дата на издаване на заявителя на вписването (вносител или на адвокат с изрично пълномощно).
ТОТАЛНО изненадани сме при отваряне на Актуалния учредителен акт. Той съдържа всички лични данни на собственика: Трите имена, адрес, данни от паспорт/лична карта, ЕГН, пропускаме задължителните писания в този акт и стигаме до последната страница, на която са подписите на собствениците, без дори да са заличени!
Останаха ли лични данни, които държавата опази при произволното търсене – едва ли!
Отново ще отбележим, че става въпрос за свободно търсене без регистрация! Ако пък имате регистрация или притежавате електронен подпис, то тогава нещата стават ОЩЕ ПО-ДОСТЪПНИ. Имате пълен достъп и до останалите фирмени документи, записани в Търговския регистър.
Общите условия за работа с този сайт ги няма. Поставен е един празен Word документ (Линк). Явно от 53 млн. лв. приходи за бюджета за миналата година, които е генерирала Агенцията, не достигат за 1 програмист да им оправи кръпките в тези два регистъра.
Ето няколко интересни статии по темата за евентуални проблеми, свързани с ползването на информацията от тези регистри:
Дневник – “Кой ще спечели пари от скриването на Търговския регистър“ (Линк)
bTV Новините – “Измамници крадат фирми с данни от Търговския регистър“ (Линк)
Капитал – “Тъмен регистър“ (Линк)
Правен свят – “Екстрите“ на Търговския регистър ще важат и за особените залози, фондациите и сдруженията“ (Линк)
Монитор – “Съседи се оплакват от видеонаблюдение“ (Линк)
.
ИНФОРМАТОР № 3. Здравно-осигурителен регистър
(МИНИСТЕРСТВО НА ФИНАНСИТЕ – НАЦИОНАЛНА АГЕНЦИЯ ПО ВПИСВАНИЯТА)
Националната агенция по приходите (НАП) в своя електронен портал има раздел за Е-Услуги със свободен достъп (Линк). Всеки може свободно да си провери внесените/дължимите осигурителни вноски и здравно осигурителния си статус. Основното предназначение на тази услуга е гражданите да проверяват внесените им осигуровки. Как обаче НАП може да разбере кой е заявителят на търсенето? На практика всеки може да направи проверка за всеки, стига да знае негови данни. А както видяхме от предишните два регистъра, личните данни в България са всичко друго, но не и лични. Ето една статия в интернет (Линк), в която е обяснено по-подробно как свободно всеки гражданин може да направи проверка за “Здравноосигурителен статус” в портала на НАП. Всеки може да се убеди на портала на НАП, че за самото търсене е достатъчно само въвеждане на ЕГН. Така изглежда визуално справката в НАП:
ЗАЩО ТОВА Е НЕПРАВИЛНО?
В показаният резултат от търсенето НАП не само не скрива ненужните данни, но и показва нови лични данни допълнително. Към информацията за търсеното ЕГН е добавена и фамилията на лицето, както и първите букви от името и презимето му. Имайки предвид, че НАП не може да определи заявителя на определеното търсене, е абсолютно недопустимо добавянето на още лични данни към информацията за търсеното лице. Естествено стават грешки, но ако гражданин има проблем, може да отиде на място в НАП или задочно по имейл ([email protected]) или телефон (0 700 18 700) да се свърже. Разбираемо е желанието на НАП, да покажат максимално точно информацията за осигурените лица, но могат да го направят, без да добавят допълнителна информация към вече наличната.
Разбира се, резултатът от търсенето не е просто цифри, това са данни, от които могат да се правят изводи и заключение за всяко едно осигурено лице. Работило ли е и дали са му начислени осигурителни вноски. Едва ли всеки има право да получава такава лична информация за други лица. Защо тогава ДЪРЖАВАТА в лицето на Агенцията по вписванията, Агенцията по приходи, а може би и други институции, предоставят такава информация?!
Лични ли са тези данни, след като всеки има достъп до тях?!
Списъкът с притеснителни държавни структури, безплатно и свободно даващи информация, не свършва дотук.
Когато говорим за лични данни на хора, несъмнено най-голям интерес след търговския, е политическият. Политически партии и гражданските организации записват хора в хиляди списъци, анкети, допитвания или гласувания, като въвеждат по определени критерии събраните данни.
ИНФОРМАТОР № 4. Справки, свързани с гласуване
(ЦЕНТРАЛНА ИЗБИРАТЕЛНА КОМИСИЯ)
Централната избирателна комисия (ЦИК) преди и след всички избори на собствения си портал и на портала на ГРАО предоставя възможност за справки от избирателите. Може да се направят справки за заявилите за гласуване по ЕГН напълно свободно, а обявените резултати са отново с показване на трите имена на заявителя, както и населеното място за гласуване (за чужбина) (Линк). Ако пък направите проверка на подалите заявления в чужбина по държави, ще видите цели списъци от граждани с написани три имена в тях (Линк).
Ето и връзката за проверка за място на гласуване в ГРАО, която е активна за определен период от време преди избори (Линк). И в тази справка след търсене по ЕГН обявеният резултат за място на избирателна секция е съпроводен от Име и Фамилия на лицето и неговото ЕГН.
Още списъци в различни институции и организации, проверяващи по ЕГН и/или други данни:
Данни за студентите във висшите училища по ЕГН (Линк);
Справка за получени минимални помощи по Булстат (Линк);
Справка за завършените обучения в НАПОО по ЕГН (Линк);
Примери много, но едва ли в момента те са най-важните.
Към тази каша, замесена от безразборно достъпната и допълваща се информация, можем да прибавим и данните, която ние самите декларираме доброволно в стотици форми и формуляри, къде с яснота, къде неизвестно защо. Един прост пример. Телефонният ни номер е задължително поле на почти всички записи, но не очакваме да ни се обадят или да се свържат с нас по този начин. В социалните медии самите ние съобщаваме новини, информация и дати, спомагащи още повече да се допълни тази картина за едно лице.
Един интересен случай. В известна верига магазини при покупка на стоки с кредитна карта, не само правят фото копие на личната карта на клиентите, което е в пълно противоречие със закона, но и електронен клиентски картон в базата данни, допълвайки данни, липсващи в личната карта, като текущ адрес например, домашен и мобилен телефон, професия и още допълнителни въпроси. И всичко това за покупката на един ТИГАН? При плащане с кредитна карта е нужно да удостоверите с документ самоличността си.
ВСИЧКО останало е по ваше желание и със ваше съгласие! Надяваме се, че сме внесли поне малко яснота в тази бъркотия.Източник: Вulgariapress.com
.
- Нийл Гейблър: Скритият срам на американците от средната класа
Почти половината от гражданите на САЩ не могат да извадят 400 долара в случай на извънредна ситуация. Аз съм един от тях
.
Нийл Гейблър, Тheatlantic.com
Нийл Гейблър е американски журналист, писател, историк и филмов критик. Автор е на пет книги и е преподавател в Университета на Мичигън. Работил е за издания като „Ню Йорк Таймс”, „Лос Анджелис Таймс”, „Ескуайър”, „Вог”.
.
От 2013 година насам бордът на Федералния резерв провежда изследване, за да „следи финансовото и икономическото състояние на американските граждани“. Повечето от данните в последния доклад, честно казано, са относително нормални – 49% от работещите на непълен работен ден предпочитат да се трудят повече часове, 29% от американците очакват да изкарат повече пари през следващата година, а 43% от хората, които притежават дом от поне една година, вярват, че цената му се е увеличила. Но отговорът на един конкретен въпрос беше изумителен. Резервът пита гражданите как ще си набавят 400 долара за извънредна ситуация. Отговорът – 47% процента казват, че ще трябва да ги вземат назаем, да продадат нещо или пък че изобщо няма да успеят да намерят подобна сума. 400 долара! Кой би си помислил?
Е, аз се досещах. Досещах се, защото влизам в тези 47 процента.
Знам какво е да се надлъгваш с кредитори за отсрочка до края на седмицата. Знам какво е да преглътнеш достойнството си и постоянно да натискаш хората да платят на теб, за да можеш ти да платиш на други. Знам какво е да си оставил залог на кредиторите или пък да запорират банковата ти сметка. Знам какво е да останеш буквално с пет долара до заплата и знам какво е да живееш на яйчена диета дни наред. Знам какво е да чакаш с ужас пощата, защото винаги пристигат нови и нови сметки за плащане, но рядко чек, с който да ги покриеш. Знам какво е да се наложи да кажеш на дъщеря си, че не си сигурен дали ще можеш да платиш сватбата й и че всичко зависи от това какво ще се случи тепърва. И знам какво е да заемеш пари от порасналите си деца, защото с жена ти сте свършили газта за отопление.
Не бихте си помислили подобни неща за мен, ако ме видите. Харесва ми да си мисля, че изглеждам относително успял. Биографията ми също подкрепя това впечатление. Имах сравнително добра кариера като писател – пет книги, стотици публикувани статии, редица награди и стипендии и репутация на не кой знае колко важен, но уважаван човек. Дори не би ви минало през ума да прегледате данъчната ми декларация. Аз съм доста далеч от богаташите, но обикновено изкарвам солиден среден, а дори понякога и висок доход – точно такъв би очаквал един писател, особено писател, който преподава и пише телевизионни сценарии, какъвто съм аз. И със сигурност няма да можете да ми дадете финансов съвет, защото последното, което бих направил – поне до този момент – би било да призная своята финансова несигурност или както предпочитам да я наричам – финансова импотентност.
Защото тя наистина притежава много от характеристиките на сексуалната импотентност: не на последно място сред тях са отчаяните опити да я прикриеш и да се преструваш, че всичко върви по вода. В интерес на истината, тя може да е дори по-унизителна от сексуалната. „По-вероятно е твой приятел да сподели с теб, че е на виагра, отколкото че има проблеми с кредитната си карта“ – казва Брад Клонц, финансов психолог, преподавател в университета Крайтън в Омаха, Небраска, който освен това съветва хората как да решават финансовите си проблеми. – Много по-вероятно.“
Америка е страна, както Доналд Тръмп ни напомни, на победители и победени, на силни и на слаби. Да имаш финансови затруднения е източник на срам, на ежедневно унижение – дори своеобразна форма на социално самоубийство. Мълчанието е единствената защита.
Знам какво е да заемеш пари от порасналите си деца, защото с жена ти сте свършили газта за отопление
Затова никога не споделях за моите финансови премеждия дори и с най-близките си приятели – докато не осъзнах, че това, което се случва с мен, се случва и с милиони други американци, и то не само с най-бедните между нас, които по дефиниция се борят да свържат двата края. Според доклада на Резерва и други изследвания това се случва с професионалистите от средната класа и дори с хора от елита. Това се случва с тези, които наближават пенсионна възраст, както и с онези, които сега започват да работят. Това се случва както на дипломирали се висшисти, така и на хора, които не успяват да завършат гимназия. Случва се из цялата страна, включително на места, където не бихте очаквали да има подобни проблеми. Знаех, че не мога да намеря 400 долара в случай на спешност. Това, което не знаех обаче, беше, че толкова много други американци имат същия проблем. Моят приятел, местният месар Брайън – един от малкото ми познати, които открито говорят за финансовите си проблеми, веднъж ми каза: „Ако някой ти разправя, че се справя много добре, да знаеш, че те лъже“. Това може би не е напълно вярно, но изглежда не е толкова далеч от истината.
Част от причините да не съм знаел за този проблем беше това, че съвсем доскоро не го знаеха и икономистите, или поне не го обсъждаха. Те изготвяха статистики за безработицата и разликата в доходите, имаха данни за нетното богатство, но никой не следеше какво става в домакинствата, които живеят седмица за седмица, заплата до заплата, разход след разход. Дейвид Джонсън, икономист от Университета на Мичиган, който изучава финансовото неравенство, казва: „Изследват се спестяванията и дълговете. Но идеята, че хората не могат да свържат двата края или че няма да имат с какво да платят, ако се случи нещо извънредно, е ново поле за изследвания“ – това се случва от Голямата рецесия насам. Според Джонсън икономистите отдавна теоретизират, че хората успяват да балансират, компенсирайки лошите години с добри – взимайки заеми през лошите, спестявайки през добрите. Но скорошни изследвания показват, че когато някой получи малко повече пари – бонус от работното място, възстановяване на данък, дребно наследство – той по-вероятно ще ги изхарчи, отколкото да ги спести. „Може би – твърди Джонсън – хората нямат достатъчно пари”, за да пестят. Изглежда, че много от нас живеят в непрекъснато състояние на финансов риск. Ако наистина искате да знаете защо днес в Америка има толкова дълбоко икономическо недоволство независимо от многото индикатори, които сочат, че страната ни се движи в правилната посока, попитайте някого от съставляващите тези 47 процента. Попитайте мен.
Финансовата импотентност притежава и други имена – финансова нестабилност, финансова несигурност, финансово сътресение. Но както и да я наричате, фактите категорично показват, че от финансова гледна точка, или доста голямо малцинство, или много малко мнозинство американци ходят по тънък лед. Колко тънък? През 2014 година едно проучване на „Банкрейт”, подобно на това на Резерва, ни показа, че само 38 процента от американците могат да покрият спешна медицинска помощ на стойност от 1000 долара или пък ремонт на автомобила си за 500 долара с пари, които са спестили.
Два доклада, публикувани през 2015 г. от американския изследователски център „Пю”, разкриват, че 55 процента от домакинствата нямат достатъчно ликвидни спестявания, за да компенсират едномесечно оставане без приходи, а пък от 56-те процента анкетирани миналата година, които твърдят, че са обезпокоени за финансовото си положение, 71 на сто са притеснени, че нямат достатъчно пари, за да покриват ежедневните си разходи. Подобно изследване е проведено от Анна-Мария Лусарди от университета „Джордж Вашингтон“, Питър Туфано от Оксфорд и Даниъл Шнайдър от Принстън. На въпроса дали могат да „намерят“ 2000 долара в рамките на един месец в случай на непредвидени разходи, повече от една четвърт от анкетираните отговарят, че няма да могат, а други 19 процента – че биха могли, но само ако заложат нещо или вземат заем.
Заключението е, че близо половината от възрастните американци са „финансово нестабилни“ и „живеят на финансовия ръб“. Още едно проучване, проведено от Джейкъб Хекър от Йейл, изследва броя на домакинствата, които са изгубили една четвърт или повече от „разполагаемия си доход“ през дадена година – доход минус здравни разноски и лихви по дългове – и установява, че през всяка година от 2001 до 2012 поне едно от пет домакинства е претърпяло подобна загуба и не може да я компенсира чрез спестяванията си.
Може да погледнете на това като на проблем с ликвидността. Възможно е хората просто да не разполагат с достатъчно пари в брой в своите чекови или спестовни сметки, за да посрещнат непредвиден разход. В този случай може да предположите, че ще се ориентирате по-добре, ако се вгледате в нетната стойност, нетното богатство – в активите на хората, включително пенсионните им фондове и стойността на техните домове. Точно това прави Едуард Улф – икономист от университета в Ню Йорк и автор на книга за историята на богатството в Америка, която предстои да излезе.
Ето какво открива той: нищо в нетната стойност не може да ни успокои. Средната нетна стойност намалява рязко през последното поколение – тя е спаднала с 85,3% от 1983 до 2013 година за най-долния квинтил на доходите, с 63,5% – за втория най-нисък, и с 25,8% – за средния квинтил. Според изследване на фондацията „Ръсел Сейдж“ коригираната с инфлацията нетна стойност на едно нормално домакинство, което е точно в средната точка на разпределение на доходите, през 2003 година е 87 992 долара. През 2013 година тя е спаднала до 54 хиляди долара – с 38 процента. И макар че спукването на имотния балон през 2008 година със сигурност допринася за този спад, намаляването на парите в по-ниските квинтили започва много преди рецесията – най-рано в средата на 80-те години, твърди Улф.
Той изследва броя на месеците, в които главата на семейството в „разцвета на работоспособността си”, а именно между 25 и 55-годишна възраст, може да продължи самостоятелно да го издържа чрез ликвидация на всички финансови активи с изключение на недвижимото имущество, ако домакинството чисто и просто загуби своите доходи. Чрез този различен поглед към непредвидените спешни финансови ситуации Улф открива, че през 2013 година най-трудоспособните семейства от последните два квинтила не притежават никаква нетна стойност и следователно няма какво да харчат.
Семейство от средния квинтил с приблизителен доход от около 50 000 долара може да продължи да харчи… шест дни. Дори във втория най-висок квинтил семейството може да поддържа нормален живот само за 5,3 месеца. „Семействата използват спестяванията си чисто и просто за да оцеляват” – отбелязва Улф. Според него американското семейство се намира в „отчаяна нужда”.
Определени групи – афроамериканци, латиноамеринци, хората с по-нисък доход – имат по-малко финансови ресурси от останалите. Но финансовата импотентност е болест, която може да засегне всички, тя удря по всяка демографска група. Според проучването на „Банкрейт” близо половината от завършилите колеж не биха могли да покрият ремонт на кола или спешни здравни разноски със спестяванията си, а според Лусарди, Туфано и Шнайдър близо една четвърт от домакинствата, които печелят от 100 000 до 150 000 долара на година, твърдят, че не могат да съберат 2000 долара за един месец.
Част от работата на Лусарди била да интервюира хората по улиците на Вашингтон, окръг Колумбия, питайки ги дали могат да съберат въпросните 2000 долара. Макар сама да посочва, че ограничен брой интервюта още не са социална наука, тя е поразена от несъответствието между външния вид и отговорите на интервюираните. „Поглеждаш тези хора и виждаш млади професионалисти – казва Лусарди. – Очакваш да ти кажат: „Разбира се, че мога да намеря тези пари.“ Но много от тях не можеха.”
През 50-те и 60-те години на ХХ век американският икономически растеж демократизира просперитета. В последните години ние демократизирахме финансовата несигурност.
Ако помолите икономистите да ви обяснят сегашното положение, те най-вероятно ще посочат като основен виновник кредитните карти и дълговете, които те създават. Дълго преди Голямата рецесия мнозина предупреждаваха, че американците са се вкарали в кредитен капан. Според анализ на Федералния резерв и данни от финансовия сайт ValuePenguin през 2015 година дълговете по кредитните карти са възлизали на около 5700 долара на домакинство. Разбира се, тази средна стойност включва и всички домакинства, които не са дължали нищо. Дългове са имали около 38 процента от домакинствата и средният дълг в тази група е бил повече от 15 хиляди долара. В последните години, въпреки че броят на потребителите на кредитни карти спада, средният дълг на домакинствата е във възход.
Част от причината кредитите да станат толкова популярни през 80-те и 90-те години на миналия век е, че са били достъпни по начин, непознат на предишните поколения. Уилям Емънс, помощник-вицепрезидент и икономист в банката на Федералния резерв в Сейнт Луис, проследява този скок до едно решение на Върховния съд през 1978 година – „Маркет Нешънъл Банк ъф Минеаполис срещу Фърст Омаха Сървис Корпорейшън”.
Съдът постановява, че щатските закони, поставящи лимит на лихвите по кредитните карти, не важат за привилегированите национални банки, които работят в тези щати. Това веднага кара националните банки да започнат да издават кредитни карти където си поискат и да поставят каквито лихви пожелаят, и им дава огромен стимул да се насочат към уязвимите потребители. Емънс вярва, че години по-късно уязвими собственици на домове са били набелязвани от кредитори, предлагащи събпрайм ипотеки. До средата на 80-те г. на ХХ век дълговете по кредитните карти в Америка вече са в подем. Това, което е следва, е така наречената „Велика умереност“ – период, който продължава цяло поколение и в който рецесиите са рядко и леко протичащо явление, а рисковете да задлъжнееш много изглеждат ниски.
Финансовата импотентност притежава много от характеристиките на сексуалната: не на последно място сред тях са отчаяните опити да я прикриеш
И двете явления засягат спестяванията. С възхода на кредитите много американци не чувстваха нужда да спестяват. С две думи – когато дълговете се покачват, спестяванията спадат. Както Брус Макклари, вицепрезидентът по комуникациите на Националната фондация за кредитни консултации, казва: „В началната фаза на Голямата рецесия имаше скок в търсенето на кредити, защото хората ги използваха на мястото на извънредните спестявания.
Те виждаха в кредитите спасителен вариант“. Не, че американците – или поне тези, родени след Втората световна война – са били особено пестеливи. Личният процент на спестяванията достига 13,3 през 1971, преди да спадне до 2,6% през 2005 г. Миналата година тази цифра стига до 5,1% и според Макклари близо 30 процента от възрастните американци не заделят част от доходите си за живота си след пенсионирането. А съчетаем ли високи дългове с ниски спестявания, получаваме голяма част от населението, която не може да се справи в извънредна ситуация, свързана с финансови разходи.
Така, в крайна сметка, кой е виновен? Според някои икономисти независимо от това, че банките прекаляват с раздаването на кредити, хората все пак сами избират да се превърнат в длъжници, да пестят твърде малко, да не си оставят резерв за извънредни ситуации, камо ли за годините в пенсия. „Ако искате да имате финансова сигурност – казва Брад Клонц – отговорността за това е само ваша.“ Някои икономисти обясняват липсата на подобна отговорност с това, че кредитът е огромна промяна в сравнение със старата икономическа система, когато финансовите решения са били много по-прости, а проблемите, в които хората са можели да се вкарат – много по-малко. Промяна, за която повечето от нас не са добре подготвени.
Ироничното е, че колкото по-усъвършенствани стават финансовите предложения, теоретично давайки на хората много повече възможности да се справят с трудностите в живота си, изглежда се случва точно обратното, поне за много от нас. Наистина, Анна-Мария Лусарди и нейните колеги откриват, че колкото по-сложни са кредитните и финансовите пазари на дадена държава, толкова по-дълбока е финансовата нестабилност на нейните граждани. Защо? Лусарди твърди, че финансовият свят е станал много по-сложен, но нашите финансови знания не са се развили в крак с него.
Истината е, че много американци са финансово неграмотни, а тази неграмотност корелира силно с финансовите затруднения. Едно проучване, което Лусарди и неин колега провеждат през 2011 година, цели да установи познанията на американците относно основните финансови принципи (сложна лихва, диверсификация на риска, влияние на инфлацията). Резултатите показват, че 65 процента от гражданите на Съединените щати между 25 и 65-годишна възраст са финансово неграмотни.
Решенията, често провокирани от незнание, със сигурност са част от проблема. Отведете ме. Признавам се за виновен. Аз съм финансов илитерат или още по-лошо – невежа. Не го казвам като извинение, а като констатация. Вземах решения, без да се замислям за финансовите последици – от една страна, защото не бях информиран за тях, а от друга, защото вярвах, че ще успея да преодолея всяко препятствие, ако се появи такова. Избрах да стана писател – финансоворискова професия, вместо да се заема с по-изгодна и сигурна работа. Избрах да живея в Ню Йорк вместо на по-евтино място.
Избрах да отгледам две деца. Избрах да пиша дълги книги, които изискват години работа, въпреки че щях да получавам аванси рядко и на големи промеждутъци. Всички вземаме подобни решения и те очевидно се отразяват негативно върху живота ни. Но без да ставам прекалено метафизичен – това са изборите, които ни правят личности. Ние не избираме с мисъл за финансовото си благополучие, въпреки че може би трябва. Ние избираме с мисъл за нашия живот. Алтернативата щеше да бъде да се превърнем в различен човек.
Но въпреки изборите, които направих, включващи и револвиращ кредит, в по-голямата част от живота си не съм тънал в дългове (може би съм нагазвал в тях… добре де, понагазвал). Допреди около пет години, когато изобщо спрях да ползвам моите кредитни карти и започнах да ги изплащам малко по малко с помощта на финансов съветник, като винаги успявам да платя поне минималната месечна сума, а понякога и повече. Нямах спестявания, но не защото мислех, че мога винаги да разчитам на кредити или пък защото избрах да харча парите си по екстравагантности, вместо да ги спестявам. В ретроспекция, разбира се, моят проблем беше прост – твърде малко приходи, твърде много разходи. Кредитите ми позволиха да подобря тази ситуация за известно време – и едновременно да я влоша сериозно. И все пак корените на проблема бяха по-дълбоки.
През 50-те и 60-те години на ХХ век икономическият растеж демократизира просперитета. В последните години ние демократизирахме финансовата несигурност
Никога не съм си помислял, че няма да печеля достатъчно. Малцина от нас си го мислят. Вярвах, че съм направил повечето важни стъпки. Отидох в колеж, получих висше образование. Преподавах известно време, получих договор за книга, преместих се в малък евтин апартамент под наем в Малката Италия, за да пиша, ожених се и известно време не се справях особено добре, докато не започнах да работя в телевизията (тези от вас, които са надарени със слонска памет, може и да си спомнят, че в продължение на три години замествах Джийн Сискъл и Роджър Ебърт в шоуто на Пи Би Ес Sneak Previews).
След това с жена ми си купихме малък апартамент в Бруклин, който можехме да си позволим, и си родихме две дъщери. Съпругата ми продължи да работи и така свързвахме двата края, въпреки че разходите за детегледачки и за частни училища се отразяваха сериозно на финансите ни. Не, не бяхме длъжни да пращаме момичетата в частни училища.
Можехме да ги запишем в кварталното държавно, макар да не беше особено добро, но решихме да жертваме собствените си удобства, за да се чувстват добре дъщерите ни. Някои икономисти обясняват нуждата от кредити и склонността да се харчи с широкоразпространения в Щатите синдром „да бъдеш в крак с Джоунс“*. Никога не съм искал да бъда в крак със семейство Джоунс. Но както много други американци, и аз исках децата ми да бъдат в крак с децата на Джоунс, защото знаех колко е лесно моите момичета да бъдат маргинализирани в общество, където почти всички награди отиват у един малък, добре образован елит. (Добре де, просто исках да бъдат победители.)
Въпреки всичко се преместихме в сърцето на Лонг Айлънд, Източен Хамптън, където нямаше да плащаме огромната такса за частното училище и където жена ми би могла евентуално да напусне работата си като изпълнителен филмов продуцент, за да бъде с децата. Загубата на доходите й щяхме да компенсираме, като спрем да плащаме на някого да се грижи за дъщерите ни. (Когато хората ме поглеждаха възхитени, щом чуят, че живея в Хамптънс, винаги им казвах: „Ние живеем там постоянно като бедните хора, не само през лятото като богаташите“.) Наехме къща и се вписахме успешно в новия квартал. След като Мартин Скорсезе купи филмовите права на моята биография за колумниста Уолтър Уичъл, дори успяхме да съберем пари и да купим къщата, която бяхме взели под наем.
Но проблемът с финансите е, че животът не ти сътрудничи. В нашия случай, а имам чувството, че това се отнася за почти всеки американец – възникнаха непредвидени обстоятелства. Не можех да продам жилището ни в Бруклин, защото управителният съвет на сградата отхвърляше всеки явил се купувач, което означаваше, че трябва да плащам ипотека още две години. Пазарът на жилища в Ню Йорк се беше влошил и в крайна сметка продадох апартамента с огромна загуба, защото нямах друг избор.
Предполагам, че трябваше да намаля цената по-рано, за да привлека повече евентуални купувачи – гледано в ретроспекция, това щеше да бъде най-мъдрият избор – но аз исках да погася дълговете си към банката. Загубих работата си в телевизията, защото не бях достатъчно лекомислен за този бранш, както ми казаха, което може би беше истина. (Или поне се чувствах по-добре, когато си мислех, че е така.) Все още разчитах на книгите си, но те отнемаха повече време, отколкото бях предвидил, а много добре знаех, че ако ги претупвам, това ще съсипе кариерата ми. (Казвам на студентите си, че всеки може да напише книга бързо – но това просто ще е лоша книга.) Момичетата пораснаха, но жена ми толкова дълго не беше работила, че бе невъзможно да възроди кариерата си, а и специализацията й като изпълнителен продуцент ограничаваше възможностите й. Във всеки случай, тъй като старомодната ми мъжка гордост беше заложена на карта, й заявих, че мога да издържам семейството съвсем сам, без нейната помощ – още един пример за прикриването на финансова импотентност дори от собствената съпруга. Продължих само с книгите, а нея държах в неведение.
На всичкото отгоре после дойде най-големият шок, макар да не бе неочакван – колежът. Изкарвах достатъчно, за да не се налага момичетата ми да разчитат само на оскъдните стипендии, но все пак това не стигаше, за да мога да им платя образованието изцяло. И аз, и жена ми вярвахме, че те са заслужили правото си да учат в добри университети по свой избор, и се озовахме в един финансов водовъртеж. (Не казвам, че университетите са кожодери, но… университетите са си кожодери. От колежа на едната ми дъщеря заявиха, че щом мога да си плащам ипотеката, мога да плащам и таксата й за обучение.)
В крайна сметка се наложи родителите ми да покрият повечето разходи за образованието на децата ми. Нямаше как да стане по друг начин. Въпреки че изобщо не съжалявам за този избор – едната ми дъщеря отиде в Станфорд, беше стипендиант, а сега учи медицина в Харвард, а другата замина в Емори, присъедини се към Световната организация на учителите, а след това в AmeriCorps, има магистърска степен от Университета на Тексас и стана лицензиран клиничен социален работник, който се занимава с травмирани деца – плащането на таксите ще ги остави без наследство след смъртта на моите родители. Така изчерпахме не само нашите скромни спестявания, но и тези на майка ми и баща ми.
Предстояха обаче още по-лоши времена. Понеже живеех главно от авансите, които ми плащаше моят издател, докато правя проучванията си за нова книга, по-голямата част от доходите ми се струпваха само за първата година, въпреки че парите трябваше да ми стигнат за повече време – толкова, колкото ми е нужно, за да я напиша. Това означаваше, че не бих могъл да платя непосилния данък изцяло, без да се съсипя, напрягайки се да приключа по-бързо с книгата.
Когато започнах да пиша биографията на Уолт Дисни, а дъщерите ми се подготвяха да заминат всяка в своя колеж, реших да платя само част от данъците, а остатъка, макар и с наложените лихви, да внеса по-късно, след като книгата ми излезе и получа последния хонорар за нея. Проблемът беше, че просрочените задължения растяха, лихвите не спираха да набъбват и влязъл в тази спирала, аз все имах нещо да плащам, все не можех да ги покрия напълно. Предполагам, че това също беше въпрос на избор – да си платя данъците до стотинка или да изчакам да издадат романа ми, като междувременно плащам ипотеката и купувам храна. Аз избрах второто.
И така си изкопах дупката. А тя беше дълбока. И може би никога няма да успеем да се измъкнем от нея.
Вероятно това нямаше да се случи, ако доходите ми бяха продължили стабилно да растат, както всъщност се случваше в Щатите преди. Това обаче не стана. Имал съм и добри години от време на време – нов ангажимент в телевизията, нов договор за книга, продажба на филмови права. Но като цяло доходите ми останаха непроменени и некоригирани с инфлацията, покупателната ми способност рязко намаля. За статии в списания изкарвах точно толкова, колкото и преди двадесет години. И не бях единственият. Доброто почасово заплащане – при това коригирано с инфлацията – достигна своя връх през 1972 година. От тогава насам средната му стойност като цяло е ниска. Разбира се, това не означава, че стойността на облагите, извлечени от него, не се е увеличила.
И така си изкопах дупката. А тя беше дълбока. И може би никога няма да успеем да се измъкнем от нея
Ако обърнем внимание на годишните коригирани с инфлацията доходи на домакинствата, които включват броя на часовете, заработени от надничари, и приходите на служителите на заплата, не ни се разкрива много благоприятна картина. Въпреки че доходите в горния квинтил на домакинствата са се увеличили драматично от 1967 до 2014 година, а дори още повече за най-богатите 5%, приходите за долните три квинтила са се повишили много по-умерено – само 23,2% за средния, 13,1% за втория най-нисък и 17,8% за най-ниския квинтил. Това е за период от 47 години! Но дори този незначителен растеж е леко подвеждащ. Пиковите години на доходите за най-долните три квинтила са били 1999 и 2000 г. – парите намаляват от тогава насетне – 6,9% по-малко за средния квинтил, 10,8% – за втория най-нисък, и 17,1% – за най-ниския. Ерозията на заплатите е нещо, над което никой няма никакъв контрол. Единственото спасение е да работим повече часове, за да успеем да компенсираме. Аз отдавна съм направил тази корекция. Работя седем дни в седмицата, от сутрин до вечер. Няма друг начин.
И все пак дори това не е достатъчно.
В доклад от 2010 година, озаглавен „Средната класа в Америка”, Министерството на търговията в САЩ очертава тази прослойка не толкова чрез позицията й на икономическата скала, колкото чрез нейните стремежи – собствен дом, кола за всеки възрастен член на семейството, здравна осигуровка, висше образование за всяко дете, пенсионен фонд и семейна ваканция всяка година. По тези стандарти аз и жена ми не се и доближаваме до такъв живот, въпреки че печеля пари, които биха минали за доход на средната класа, че дори и за по-висок. Един анализ през 2014 година на „Ю Ес Ей Тудей” заключи, че Американската мечта, обрисувана от фактори, които като цяло се припокриват с показателите на средната класа според Министерството на търговията, ще изисква годишен доход малко над 130 хиляди долара за едно нормално четиричленно семейство. Средният семеен доход през 2014 година е приблизително половината на тези пари.
В моя дом сме се научили да живеем без излишни удобства. Редуцирахме наполовина ипотечните си вноски чрез програма за модификация на ипотеки. Колата ни е „Тойота Авалон” от 1997 година със 160 хиляди мили зад гърба си, която получих от баща ми, преди да почине. Не сме ходили на почивка от десет години. Нямаме кредитни карти, а само дебитни. Нямаме пари в пенсионни фондове, защото ги изхарчихме, за да платим сватбата на по-малката ни дъщеря. Ядем в ресторант може би веднъж на два или три месеца. Въпреки че бях филмов критик в продължение на много години, вече рядко ходя на кино. Пазаруваме само на разпродажби. Правим ремонт на къщата или колата единствено когато са абсолютно необходими. Броим си стотинките.
Не искам и не очаквам съчувствие. Аз съм си виновен, че съм затънал в блатото – никой друг. Не съм бил измамен от безскрупулни кредитни търговци. Просто се издъних зверски. Живеех над финансовите си възможности, но най вече защото средствата ми прогресивно намаляваха. Не предприех онова, което се налагаше – да продам къщата например или да огранича сериозно разходите, въпреки че продажбата можеше и да не успее да покрие дължимата ипотека. И нека бъде ясно – не се жалвам от положението си. Аз съм много по-добре от доста хора, може би от повечето. Американците имам предвид. Изглежда, че всички се прецакахме. Може би тези 47% възрастни американци, които не могат да извадят 400 долара за спешни нужди, трябваше да живеят по-различно, по-рационално. Може би всички живяхме по-нашироко, отколкото е трябвало. Но се съмнявам, че всички тези хора са си причинили този удар сами. Много от наемниците от средната класа са жертви на икономиката, а вероятно и на онова велико и неустоимо американско обещание, което гърми в главите ни от деня на нашето раждане: „Просто работи здраво и можеш да имаш всичко”.
Все пак има и добри новини. Въпреки че заплатите са в застой, много вещи, особено дълготрайни стоки като телевизори и компютри, стават все по-евтини. Същото се отнася и за дрехите (макар че през последните години цените скромно се повишиха). Цените на жилищата, измерени чрез цената на квадратен метър на средно скъп и средно голям дом, са стабилни дори като се вземат предвид големите разлики от един пазар на недвижими имоти до друг. Но някои неща като здравното осигуряване и по-високото образование струват повече, много повече. И разбира се, те едва ли могат да бъдат пропуснати с лекота. Животът се случва и често се случва да струва скъпо – понякога повече, отколкото можем да си позволим.
Но дори и с това историята не приключва. Животът се случва, но се случват и гадости – неочакваните разходи, които са неизбежна част от живота. Извънредните ситуации на цена от 400 долара не са просто хипотези, не са хипотези и онези, които струват 2000 долара, нито пък… е, изберете си сума. Че спешни ситуации винаги възникват, е факт – те са неделима част от нашето съществуване. Финансовите консултанти ни съветват да заделяме поне 10–15 процента от доходите си за живота след пенсионирането и в случай на непредвидени спешни ситуации. Но основната причина много от нас да не могат да спестят пари за черни дни е, че живеем в една незатихваща буря. Изглежда сякаш всеки ден изскача някакъв неочакван разход – развалена печка, кола, която няма да запали, куцащо куче или пък капещо кранче. И това са само дребните неща.
В едно проучване на American Finances, публикувано миналата година от „Пю”, 60 процента от анкетираните твърдят, че са претърпели някакъв вид „икономически шок” през последните дванадесет месеца – спад на доходите, престой в болница, загуба на съпруг, основен ремонт. Повече от половината са се борили да свържат двата края след най-соления си непредвиден разход. Дори 34% от тези, които изкарват над 100 хиляди долара на година, твърдят, че са усетили напрежение в резултат на икономически шок. И пак ще кажа, това го знам. След загубата на работата ми, след отказите на управителния съвет на блока да одобри евентуалните купувачи на апартамента ми, след санкциите на данъчните аз преживях още един удар. Един издател, с когото бях подписал договор за книга, за която бях получил аванс, ме осъди да върна аванса, след като бях изпуснал срок. (Сроковете за книги често се изпускат и обикновено се удължават без проблем.)
С две думи, икономиката може да се сведе до написаното под карикатурата на великия Брус Ерик Каплан в „Ню Йоркър” – „Мислехме, че това е просто скапан период от живота, а то се оказа животът”.
Нашият живот. За много от нас, мълчаливите страдалци, които не могат да говорят за финансовите си премеждия, не само банковите сметки, но и собственият живот е поставен на риск. Американската асоциация на психолозите провежда ежегодно изследване на стреса в Съединените щати. Докладът й от 2014 година, според който 54 процента от американците твърдят, че месечните им приходи едва им стигат, за да покриват разходите си, разкрива, че парите са основният фактор, причиняващ стреса. 72 процента от възрастните казват, че често се случва да са в стрес заради пари, а почти четвърт от тях определя този стрес като изключително голям.
Както финансовата импотентност, така и стресът удря по всички възрастови групи независимо от нивото на доходите. Не е изненадващо, че прекомерното напрежение се отразява зле на здравето на човека, както, разбира се, и твърде малкото приходи. 32 процента от анкетираните в доклада казват, че не могат да си позволят здравословен живот, а 21 процента твърдят, че са толкова финансово закъсали, че не са посещавали лекар или планират да отидат на преглед още от миналата година.
Вероятно това нямаше да се случи, ако доходите ми бяха продължили стабилно да растат, както беше в Щатите преди. Това обаче не стана
Но най-коварните ефекти на финансовата нестабилност се простират отвъд физическото здраве, те удрят по нашето цялостно благополучие. „Финансовата несигурност се свързва с депресия, тревожност и загуба на личен контрол, което води до трудности в брака” – казва финансовият психолог Брад Клонц. Аз също съм запознат с тези факти. Парите могат да променят всичко, точно както пее Синди Лопър. Но липсата им определено съсипва.
Финансовата импотентност сее нещастие. Държи те буден през нощта и те кара да не искаш да ставаш сутрин. Принуждава те да се оттеглиш от света. Тя се храни с чувството ти за собствена стойност, със самочувствието ти, изсмуква енергията и най-лошото – надеждата ти. Съсипва връзки, обръща съпрузите един срещу друг, вкарва ги в гневни тиради, изпълнени с клевети и обвинения, и дори настройва деца срещу родители, въпреки че това поне, слава богу, не се е случвало на мен. Останалото обаче се случи и продължава да се случва. Смятам се за доста корав и гъвкав човек. Какво правят тези, които не са? Провалят се. Голям брой американци вече се провалиха според много икономически стандарти. Това може би е най-голямата ни тайна национална болка, дълбока и трайна. Ние сме импотентни.
Въпреки че страданието е предимно индивидуално и до голяма степен скрито от погледа на останалите, то може би вече е започнало да подкопава националния ни дух. Хората искат да чувстват, имат необходимост да усещат, че се развиват в този свят. Това всъщност ги поддържа живи. Те имат нуждата да усетят, че животът им ще се подобри и дори нещо повече – че животът на техните деца ще е по-добър от техния, точно както те самите са вярвали, че техният живот ще е по-добър от този на родителите им. Но все по-малко хора вече се чувстват по този начин.
Анкета на „Ню Йорк Таймс” от 2014 година показа, че едва 64 процента от американците твърдят, че вярват в Американската мечта – най-ниският процент през последните две десетилетия. Подозирам, че нашето чувство на импотентност в лицето на финансовите трудности е не само източник на обезверяване, а и на гняв, който заразява националната ни политика, ярост, която се измества към нелегалните имигранти, китайската търговия или към президента Обама точно защото не сме в състояние или не желаем да посочим истинския й източник. Както е написал икономистът от Харвард Бенджамин Фридман през 2005 година в книгата си „Моралните последици от икономическия растеж” – „Просто да си богат няма да те отграничи от едно общество, намерило убежище в неизменяемостта и нетърпимостта, след като членовете му са изгубили чувството, че се движат напред”. Днес, изглежда, стоим пред прага на точно такова убежище, достигнали сме точката, в която бълбукащата финансова импотентност избухва в политическа ярост.
Много американци все още остават оптимисти, поне публично. Проучване на „Пю” от 2014 година разкрива, че 55 процента от гражданите на САЩ харчат на месец толкова пари, колкото изкарват, а и повече, а почти същият процент казват, че имат благоприятно финансово състояние, което може и да означава, че някои от тях са прекалено уплашени да признаят, че не е точно така. Или вероятно са толкова финансово неграмотни, че не разбират сериозността на проблемите си.
Много от учените, с които съм разговарял, също са оптимистично настроени. „Хората притежават изобретателност, посредством която могат да се справят с толкова много проблеми” – каза ми Анна-Мария Лусарди. „Мисля, че най-накрая започваме да осъзнаваме, че мозъкът не може от само себе си да работи с парите”, твърди Брад Клонц, който вярва, че американците са наясно, че трябва да поемат контрол над финансовия си живот.
Но оптимизмът няма как да премахне факта, че заплатите продължават да са в застой. Личните спестявания продължават да са ниски. Животът на средната класа се поддържа изключително трудно. (Проучване, направено преди рецесията от Федерацията на потребителите на Америка, показва, че 21 процента от американците мислят, че „най-практичният” начин да получат няколкостотин хиляди долара е да спечелят от лотарията.) Аз се опитвам да разчитам на себе си, гледам реалистично на света. Но надеждата вече не идва толкова лесно, дори при нация на мечтатели и идеалисти. Това, през което преминават толкова много хора от толкова много години, може наистина да изглежда просто като скапан период. Но е много по-вероятно да се окаже целият ни живот.
––––––––––––––––––––––––––––––––––––
* Да се стремиш да притежаваш същите скъпи предмети и да вършиш същите неща като приятелите и съседите, за да не изглеждаш на по-ниско социално ниво от тях. – Б.пр.
Превод от английски: Филип Каменов
Източник на текста на български: в. „Гласове“
- Български политолог обвинен в Австрия за насаждане на расова омраза
Австрийските власти са подвели под отговорност българския политолог Мирослава Козлекова, по обвинение за насаждане на расова омраза и непризнаване на Холокоста, алармираха нейни приятели. Навръх Гергьовден Мирослава е привикана на разпит и е обвинена в насаждане на расова омраза, пише News.bg.
Мирослава Димитрова Мирослава Козлекова е доведена дъщеря* на проф. Петер Бахмайер от катедрата по източноевропейска история на Виенския университет. Той е секретар на Българския научно-изследователски институт във Виена. Готви монография на тема „Културната политика на България през периода 1945-1989”.
Мирослава и хората, които я познават, са потресени от подобно обвинение. След „справката“ в петък, тя е призована да посети виенската полиция и в понеделник.
Тя не е националист, а патриот, твърди д-р Филип Фратев, председател на „Звездно общество“.
Той информира чрез социалните мрежи: „Нашата колежка, Мирослава Димитрова, беше вчера подведена под отговорност от австрийските власти по обвинение за насаждане на етническа омраза в социалните мрежи. В акта се посочват водещи групи в България, но не става ясно защо ако е имала такава дейност то тя не е била привлечена за разпит от нашите служби. Остро осъждаме подобни актове против свободата на словото и призоваваме министерството на външните работи да вземе отношение“.
Д-р Фратев определи ситуацията като абсурдна. „Момичето пише във Фейсбук, никога не е писала националистични, а по-скоро на патриотични теми. Дошли са да я привикат в полицията. Създадохме Фейсбук група „Да защитим Мира“, обясни той.
Тя е във Виена, не е ясно защо нашите власти не реагират. „От МВнР трябва да вземат отношение, защото привличат българин под отговорност без да е ясно за какво. Тя е писала на български език, не на немски. Подаден е сигнал от нашите служби“, каза д-р Фратев.
„В понеделник я викат отново на разпит по обвинение за холокоста. Насаждане на расова омраза и непризнаване на Холокоста присъства в обвинителния акт“, уточни той.
„Обвинението няма превод на български език и по време на разпита не е присъствал преводач”, бе категоричен д-р Филип Фратев.
Мирослава Козлекова е участвала в откритията на много астероиди, които носят имената на Левски, Ботев, Паисий, патриотка е, не е националистка, увери д-р Фратев.
Тя е родена е в София, живее във Виена. Завършила е магистратура „Финанси и Международни Отношения“ в Уебстър Юнивърсити, Сейнт Луис, САЩ.
Финансист, икономист, научен сътрудник в редица австрийски икономически институти. Има научни трудове в сферата на макроикономиката и структурните промени в България в условията на Прехода.
Член е на Австрийското Гражданско движение за идентичност и на Народно социално движение в България.
Има редица публикации в интернет сайтове на българите в чужбина по теми, свързани с политическите и социални развития в съвременната българската действителност.
Кандидат-докторант в Катедрата по политика във Виенския университет.
Във Фейсбук групата „Да защитим Мирослава“ се казва: „Приятели, групата е с цел да ви информираме за дейностите на преследване и терор от страна на социалните мрежи и свързаните с тях представители на законодателната и изпълнителната власт”.
Във фейсбук профила си Мирослава пише: „Получих призовка да се явя в полицията на разпит в обвинение за отричане на холокоста и възобновяване на дейността на национал социализма. Ако на 12.05. не се явя на разпита ме заплашва арест! Толкова за свободата на словото в Европа и в социалните медии! Случката се развива във Виена, не зная все още кой е подал сигнала до полицията! Единственото нещо, за което могат да ме обвинят, че съм патриот и че заставам зад идеята за съхраняване на националните и суверенни държави в Европа!”
Един от постовете във ФБ групата: „Не мога да повярвам, това е пълно извращение! Пълно падение! Превърнаха Европа в концлагер на мисълта. Предлагам да се организираме на протест пред австрийското посолство в София!“
Друг член на групата пише: „Изразяване на мнение и то от тук е нож с две остриета. Не знам в какво си се забъркала, но едно е ясно: отиди на този разпит, няма да те екзекутират. Ако беше нещо сериозно, нямаше да ти пращат призовка, а щяха да те посетят тези с качулките. И за твое успокоение: те превеждат с помощта на Гугъл и кой знае какво са превели. Така че не се притеснявай“.
Източник: News.bg
––––––––––––––––––––––––––––––––
* Бел.ред.: Според информация от Румен Дечев от Народно социално движение, на което Мирослава Козлекова (Димитрова) е член, тя няма роднински връзки с известният историк-българист проф. Петер Бахмайер от Виенския университет, а просто има съвпадение на имена. Бахмайер е името на Мирослава по линия на бившия й, починал вече съпруг. Но двамата с проф. Бахмайер се познавали добре, понеже той е неин консултант в подготвяна от Мирослава дисертация по политология.
Групата за подкрепа на Мирослава „Да защитим Мира” организира на 11 май т.г., от 12 ч. местно време, протест в нейна защита. Протестът ще се проведе пред сградата на Австрийското посолство в София на бул. „Цар Освободител“.
.
- Щатът Западна Вирджиния официално призна Арменския геноцид
Нерсес Кетикян, Gantegh.agbubulgaria.org
5.05.2016, ГАНТЕХ АРАРАТЯН. Щатът Западна Вирджиния стана 44-ти щат на САЩ, който официално признава Арменския геноцид, съобщиха от пресцентъра на Арменския комитет „Хай Тад” в САЩ.
Декларацията е подписана от губернатора на щата Западна Вирджиния Ърл Рей Томблин, който преди това бе обявил м. април на 2016 година за „Месец за възпоменание на Геноцида и предотвратяването му”.
Цитирайки убийствата на 1,5 милион арменци и над 1 милион гърци и асирийци през 1915-1923 год. в Османска Турция, както и клането на християните, езидите и други етнически малцинства в Близкия Изток в наши дни, губернатор Томблин отбелязва в декларацията: „Признавайки и винаги помнейки Геноцида и Холокоста над арменците, както и всички минали и настоящи геноциди, ние запазваме историческия спомен, гарантираме, че подобни жестокости няма да се повтарят и оставаме будни срещу омразата, гоненията и насилието.”
В приемането на тази декларация огромна роля са играли представителите на местната арменска общност Хампарцум Каспарян, Ненси и Еми Толивер.
„Моят дядо Хампарцум, който в Анкара е бил успешен предприемач и търговец на пшеница, през 1915 година през нощта е бил изваден от дома си, след което са го обезглавили. Същото са извършили и срещу други много образовани и успешни арменци, които живееха в Турция.” – разказва Хампарцум Каспарян и отбелязва, че признаването на Арменския геноцид от страна на щата Западна Вирджиния донякъде ще допринесе за това, подобни жестоки събития да не се случват повече.
.
- Президентът наложи вето на Изборния кодекс
Президентът Росен Плевнелиев ще върне за повторно обсъждане в Народното събрание текстовете от Изборния кодекс, ограничаващи избирателните права на българите в чужбина, съобщиха от прессекретариата на държавния глава.
Изборните правила имат за цел не постигане на баланс между отделните партии в парламента, а създаване на максимална възможност на гражданите да излъчат своите представители, посочва президентът.
Изборния кодекс следва да гарантира честността на изборите както в страната, така и в чужбина и подкрепя всяка демократична промяна в тази посока. Това обаче не трябва да става за сметка на неравното третиране на българските граждани в чужбина, смята президентът.
От съобщението за ветото става известно, че Плевнелиев се надява при новото обсъждане на закона
„народните представители да съсредоточат усилията си върху постигане на най-добрият баланс между правата на гражданите и честността и прозрачността на изборите“.
Президентът ще упражни правомощието си да сезира Конституционния съд, ако и след повторното обсъждане бъдат приети разпоредби, „които са противоконституционни и нарушават основни права на българските граждани“.
Изборният кодекс беше приет преди пролетната ваканция на депутатите. Най-спорният въпрос беше именно за изборните секции в чужбина. След гражданското недоволство срещу ограниченията за разкриване на места за гласуване в чужбина управляващите се опитаха да смекчат приетия режим да се гласува само в дипломатическите ни мисии. В милионните градове, в които няма консулство или посолство, в САЩ, Канада, Турция и други страни от ЕС ще се гласува само в една секция, ако има поне 100 заявления за разкриване на секции. В страните от ЕС в населените места без дипломатически мисии също ще се разкриват секции при поне 100 желаещи.
За да бъдат повторно приети текстовете е необходимо мнозинство от 121 депутати. Предложението за секциите в чужбина беше подкрепено само от ГЕРБ и Патриотичния фронт, които заедно нямат толкова гласове.
Президентът връща за повторно обсъждане изменения чл. 14 от Изборния кодекс,
„тъй като смята, че се създава неравнопоставеност между българските граждани при упражняване на активното им избирателно право по признак лично положение
– в зависимост от място на пребиваване в чужбина. Съгласно чл. 6 от Конституцията на Република България всички граждани са равни пред закона и е недопустимо ограничаване на правата им“, става известно от съобщението за наложеното вето.
„Разпоредбата на чл. 14, ал. 2, предвижда в населени места в държавите членки на Европейския съюз, в които няма дипломатически и консулски представителства, да се разкриват толкова секции, колкото са необходими, при наличие на не по-малко от 100 избиратели, подали заявления. Държавният глава не намира логика в различното третиране на избирателите на база само формален белег – наличие на дипломатическо или консулско представителство“, пише още в мотивите за ветото.
Държавният глава смята, че със записаното ограничение за образуване само на една избирателна секция в населени места с население над 1 млн. жители в държави, които не членуват в Европейския съюз и в които няма дипломатическо или консулско представителство, не се отчита спецификата на българските общности зад граница. А по този начин и не се гарантира равна възможност за активно упражняване на избирателно право.
Според президента опитът да се преборят лошите изборни практики, не трябва да създава национално разединение.
„Демокрацията живее чрез изборите, защото в изборния ден чрез енергията на гражданите, благодарение на тяхната активност,
политическите институции получават своята представителност и легитимност. Изборните правила имат за цел не постигане на баланс между отделните партии в парламента, а създаване на максимална възможност на гражданите да излъчат своите представители“, пише в съобщението на президентството.
Плевнелиев приветства промените, с които се въвежда електронно дистанционно гласуване. „Народното събрание даде добър пример за взаимодействие между пряката и представителната демокрация и показа, че служи на хората и зачита волята им след проведения референдум“, става известно от мотивите. Президентът прави уточнението, че с измененията в Изборния кодекс Народното събрание иска да гарантира по-широки възможности на българските граждани в чужбина да участват в избори чрез дистанционно електронно гласуване, но докато това стане реалност, създава ограничения пред тях. Президентът не може да приеме с един законодателен акт да се създават взаимно изключващи се правила, възпроизвеждащи взаимно изключващи се политики“.
Източник: в. „Дневник“
- Приказка за селянчетата
Стоян Николов – Торлака,
Майка ми и баща ми се оженили през 78-а. Той, дивак от Торлашко, ѝ казал, че ако не му роди син до една година, си я изпраща по живо, по здраво, обратно при баща ѝ. Разбира се, че се е шегувал. Баща ми е като мен. По-скоро аз съм като него, но това са уточнения, колкото да си правя вятър на устата.
Деветнадесетгодишната ми майка обаче май му се вързала на акъла и ме родила… е, закъсняла с четири дена, но все пак почти се вписала в сроковете. Тогава нямало санкции от Европейската комисия за просрочени проекти, та ѝ се разминало. На баща ми пък, веднага след като съм се родил в оная започнала по-рано и завършила по-късно от обикновено мрачна зима на 79-а година, му щукнало в главата да става инженер. И станал, колко му е. В нашия род сме все дебелоглави и минаваме през стени, когато решим нещо.
И ето, мама и тате – във Варна, а аз – при баба и дядо в Говежда, горе до сръбската граница, в Северозападния Балкан. Пет години. Само летата ходех при тях, на море един вид. Закърмен съм с онова място. Обожавам го, наистина. Когато не съм там, нещо в мен е празно. Когато си тръгвам оттам, парче от душата ми се къса и остава в Говежда. Да ме чака, докато се върна.
Снимка: Личен архив на Стоян Николов – Торлака Не знам за първите седем, но на мен първите пет години от живота ми бяха особено важни. Като ученик използвах всеки един свободен момент, за да си отида на село. Даже и симулирах трахеален бронхит, за да ми даде училищната лекарка бележка за извинени отсъствия и да забегна натам, накъдето ме теглеше сърцето ми.
Училище и сърце… Тогава в Говежда имаше училище, и то доста прилично за стандартите на едно планинско село. Ако мога да направя сравнение, убеден съм, че там, тогава, образованието е било на по-високо ниво от това в 90% от сегашните столични училища. Знам, макар да не съм учил там, защото ми се е случвало да присъствам в някои от часовете. Нали се влюбих в историята още, преди да знам за какво друго, освен за пикаене може да ми служи патката, та винаги, когато успеех да загърбя Монтана и да забегна в Говежда, не пропусках часовете по история в местното училище.
Минаха двадесетина, че дори и тридесетина години оттогава. Изтекоха като пустинен пясък между пръстите ми. Сега не живея в Монтана. Мотках се да студентствам в Търново, в София, после пак се върнах в Търново… Така ни се случва на нас, хората на новото хилядолетие. Загубени сме в собствената си реалност.
Прадядо ми не е бил загубен. Ходил е два пъти в Канада, за по няколко години, и то в началото на миналия век. И се е връщал. За да воюва за Родината си. С кораб. Месеци наред пътуване. И не се е оплаквал, дори за Втората световна се е записал доброволец с връзки и подкупи, защото е бил прекалено възрастен, за да мине по каналния ред. И след това си е заживял в Говежда, влагайки всичко, което е имал, в образованието и духовното израстване на децата си.
Аз пък имах нужда от десетилетия, за да осъзная, че разликата между „селянин“ и „селяндур“ е огромна. Селяндури има и на центъра на Ню Йорк, пък камо ли в София. Селяни малко останаха. Селянин е достоен човек, който изкарва прехраната си със собствените си ръце, пък, оставете другото, допринася и за добруването на селяндурите, кореняците граждани и величавите аристократи. Включително и тези на духа.
Снимка: Личен архив на Стоян Николов – Торлака Отидох в Говежда за първи път от няколко години, когато жена ми забременя с първородния ни син. Инстинктивно имах нужда да заведа новосъздаденото си семейство на мястото, на което бях изживял най-красивите моменти от детството си.
То обаче не беше същото. Училището го нямаше. Лечебницата я нямаше. Величавите ни държавници бяха решили, че там, на повече от 30 километра от най-близкия град, няма нужда от образование и здравеопазване. Простите селяни, както биха ги нарекли хиляди самодоволни селяндури от големите населени места, си плащаха данъци, и сега си плащат като попове, но нямат достъп до елементарни неща, гарантирани им от Конституцията на Република България.
Но оцеляват. Борят се срещу маргинализацията си и не се предават. Нямат намерение да го направят. Въпреки умишленото обезчовечаване на родното им място. Те, ние, имаме здрав корен и сме готови да минем океана, за да оцелеем, за да запазим същината си.
Личен архив: Стоян Николов – Торлака Аз океана чак не минах, но се бих здравата със системата към 15 години, за да имам възможността, бих я нарекъл дори „привилегията“, да мога да си водя децата (вече три момчета, набързо се размножихме) в Говежда за по няколко месеца всяко лято. Знам, че вече не е престижно да тичаш цяло лято по гащи по разбитите и неасфалтирани улици, но знам и друго. Чистият въздух, кристалната вода, това да помиришеш пръстта, да си извадиш сам картофи, които си посадил, да си откъснеш краставица, да гледаш магичните пламъци на огъня, докато мръвките се пекат, да се къпеш в буйната планинска река, да се събуждаш от птичия песнопой всяка сутрин, да имаш чувството, че можеш да докоснеш звездите, които не си виждал толкова ярки никога през живота си…
Знам, че това е нещо, което трябва да позволя на децата си да изживеят. Знам, че много по-лесно ще се научат да седят пред телевизора и да си пускат клипчета на компютъра или да чоплят из социалните мрежи. Знам го. Знам обаче и, че лесното не е интересно. Такива са ми възприятията за света. Не съм ги правил, за да ходя на работа от осем до пет и после да им крещя, че трябва да мълчат, докато си изгледам новините и риалитата.
За съжаление обаче по селата хората вече основно това правят. Младите масово бягат заради липсата на препитание и елементарни дадености на XXI век. Старите пък седят пред телевизорите и обсъждат поредната катастрофа, убийство, изнасилване или изцепка на някой от пишман VIP-овете ни.
Както казах, петнайсетина години се борих, за да мога да започна да прекарвам летата си в Говежда. И успях. Поне засега. Тримата ми сина са изключително доволни от това развитие на нещата. Играят. Тичат. Дивеят. Хвърлят камъни в реката. Къпят се в нея. Смеят се на глас по цял ден. Заравят се до ушите в пясъчника. Тичат по двора. Самосиндикално си осиновиха една котка. Марунка. Малкото останали съседи им дават всякакви пресни, току-що откъснати, плодове всеки ден. Разбират и с молекулите на тялото си какво е истинският живот.
Личен архив: Стоян Николов – Торлака А аз всяка година, когато се зададе началото на септември, сядам на циментовия си трон, който всъщност е чисто и просто една външна мивка, и плача. Уж тайничко, ама напоследък нещо спря да ми пука, че може някой да ме види. Плача, защото трябва да се връщаме в града. При кръстовищата, светофарите, бибипкането, стъклените погледи, бързането, задачките, лицемерието, моловете, веригите магазини.
С най-голямо удоволствие бих отгледал децата си на село. Както са направили прадедите ми, както са направили и дедите ми. Сигурен съм, че много хора мислят като мен и не са склонни да робуват десетки години за някаква шибана панелка и колеблива кариерка, над които трябва да трепериш като листо в есенна буря.
Да, но целенасочената политика на държавата и корпорациите прави така, че да живееш на село, още по-лошо, да отглеждаш децата си там, е почти невъзможно. Без детски градини, училища, здравеопазване, препитание, как да стане? Ние им трябваме в градовете. Трябваме им послушни, на работното място, изкарвайки много повече, отколкото получаваме, в името на данъчната система, големите фирми и банките.
А селото нека си мре. Но аз няма да се дам. Както се казва в моя край, „ше се бием като мътна вода у брег“. Решил съм да положа още усилия и да си купя къща в едно село до Търново. Да, децата ми ще учат в града, но вечер ще се прибират до семейното огнище. А през лятото. През лятото в Говежда. Там, където някога бяхме петдесетина деца в нашата махала, а сега… Сега само моите диванета огласят околността…
.
- Валери Симеонов към българите в чужбина: Не ни се мотайте в краката
Валери Симеонов. Снимка: Анелия Николова, в. „Дневник“ „Както на Вас никой не Ви пречи да уредите личния си живот както намерите за добре, така не ни се мотайте в краката, когато се опитваме да намерим решение на 25-годишни проблеми, сътворени от безродни политици и безродни капризнечещи псевдосънародници.“
Това се казва в писмо, изпратено от лидера на Патриотичния фронт Валери Симеонов до българката Елена Хамбарджиева, която живее в Ню Йорк и е активна в протестите срещу измененията в Изборния кодекс, съобщи телевизия Би Ай Ти. Пред телевизията депутатът потвърди за писмото, но каза, че става дума за „лични отношения“ и не желае да коментира повече.
Ето и пълният текст на писмото, разпространен от телевизията (правописът е запазен):
„Кой Ви пречи на Вас да гласувате, след като в Ню Йорк има дипломатическо представителство в което можете да го сторите?
Или просто трябва да вдигаме патардия за да сме „по-демократични“,“по различни“и „по-екзотични“ за да ни забележат медиите?
Случайно да сте чували за откритите до момента на приемането на новия ИК 136 секции в Турция,от които влизаха между 60 000 и 100 000 гласа?
Случайно да сте чували,че на последните парламентарни избори в САЩ и Канада гласуваха 8000 българи,а другите 200-300 000 браха гъби?
Случайно да сте чували,че откриването на 1 секция струва на обеднелия и оскотял бг данъкоплатец ,а не на Вас, между 8000-12000 евро?
Не сте чували. Вас тези дребнави факти не Ви интересуват.
Но както на Вас никой не Ви пречи да уредите личния си живот както намерите за добре,така не ни се мотайте в краката,когато се опитваме да намерим решение на 25годишни проблеми сътворени от безродни политици,и безродни капризнечещи псевдосънародници.
И накрая – използването на деца за политически цели е забранено!
В.Симеонов“С промените в Изборния кодекс рязко се ограничиха възможностите за гласуване на българите в чужбина, което доведе до протести в редица градове в Европа и САЩ. Засегнатите българи призоваха президента Росен Плевнелиев да наложи вето. Държавният глава каза вчера, че все още не е решил дали да пусне закона, но неговият секретар намекна миналата седмица, че най-вероятно той ще върне точно текстовете, засягащи гласуването в чужбина. /“Сега“/
.
- 667 деца от 5 държави на Великденския фестивал в Босилеград
Елица Иванова, БТА
Снимка: БТА Босилеград, 2.05.2016 г. Шестотин шейсет и седем деца от пет държави участваха в 23-тото издание на Международния Великденски фестивал в Босилеград, Западните покрайнини. Фестивалът завърши днес (вчера – б.р.) с обявяване на победителите в различните категории и награждаването им.
Босилеградският фестивал започна още преди Великден, на 28 март и продължи до днес (2 май – б.р.). В голямото Великденско надчукване се съревноваваха деца от Гърция, България, Молдова, Сърбия и Македония. Победител в категорията най-здраво яйце стана 9-годишният Никола Захариев от Босилеград. За да докаже, че яйцето му е истинско и не е допълнително заздравявано, той го счупи и изяде пред всички участници във фестивала. Наградени бяха и деца, съревновавали се в категориите за най-оригинално и за най-добре боядисано яйце. Наградите получиха Георги Стоименов от Самоков и Неделина Томова от Раднево.
Десетки участници получиха велосипеди, телевизори, таблети, спортни и ученически пособия, а Великденския фестивал се превърна в празник за малкото градче зад сръбската граница. От миналата година Босилеградският фестивал, който е единствен по рода си, влезе и в семейството на европейските фестивали.
.
- Защо България няма да стане IT център
Представяме ви по-долу интересен текст от личния блог на Анастас Долушанов. Авторът повдига важни въпроси, които засягат не само IT сектора, но и цялото българско общество.
.
От три години обучавам програмисти. Всеки, който желае, се записва безплатно в курсовете ми и след 4 до 8 месеца, ако изтрае толкова, е подготвен за начинаещ програмист в някой софтуерна компания. Когато започвах много добре знаех, че успеваемостта на подобно обучение е много ниска. Харвардският университет организира подобни, широко рекламирани курсове, от които едва един на всеки 8 курсисти си намира работа в IT индустрията. Google имаха специализирана програма за обучение на жени в програмирането, която закриха, след като установиха, че успеваемостта в нея е дори още по-ниска – едва 1% (един процент). Най-голям успех, който съм срещал, има една обществена библиотека в Сейнт Луис, с успеваемост 35%.
Така че не очаквах чудеса от начинанието си. За да мотивирам нови курсисти, след всяка сесия помагах на най-добрите да си намерят и поне един-два реални проекта, от които да спечелят пари. След три години изгубено време, скъсани нерви и разправии с кого ли не, включително с чиновници, които обещаваха да ми уредят зала за курсовете, трябва да си призная, че моята успеваемост е малко по-висока от тази на Google.
В началото не ми правеше впечатление, че буквално всеки, когото обучавах, не успяваше да се справи с елементарни задачи извън онези, които решавахме заедно. Мислех си, че проблемът е в мен. Изчетох над 30 научни труда в Google Scholar за това как се преподава и в частност как се преподава програмиране. За съжаление това не повиши успеваемостта на курсистите ми. И тогава, като по чудо, се появи едно момче, още незавършило средно образование, което разби на пух и прах жалката статистика, която бях натрупал дотогава. Само за година работа с него, мога смело да кажа, че то покри всички изисквания не просто за младши програмист, а за програмист на средно ниво, каквито работят в IT фирмите. При това без никаква предварителна подготовка, за разлика от други, които бяха правили уебсайтове за забавление преди да се заема с тях.
Всеки би се съгласил, че е трудно да видиш грешката в себе си, дори когато фактите говорят против теб. Ако си обучавал 70 души за програмисти и само един от тях е станал такъв – кой би си помислил, че проблемът е в тях, а не в теб? Мога да ви уверя обаче, че още по-трудно е да проумееш, че понякога грешката не е в теб, дори ако само един от 70 опита да постигнеш нещо се е увенчал с успех. След случая с въпросното момче, започнах да чета съвсем различни научни статии, които ми разкриха една картина, драстично различаваща се от наивните представи, които имах дотогава. Най-важният извод, който си направих, е, че въпреки помпозните реклами на професията програмист, които ежедневно се въргалят из нашите медии, България няма шанс да стане IT център дори за Балканския полуостров. Ето ги причините за това:
.
I. Ниският интелект на българина
Въпреки че за някого такава констатация може да прозвучи обидно, точно този неприятен факт е основната причина. Предполагам бихте задали въпроса възможно ли е нацията, която e допринесла със сперматозоид към създаването на човека, сглобил първия електронен, цифров компютър (Джон Винсент Атанасов), да не е сред водещите в компютърните науки? Уви, напълно възможно е, и вижте какви са фактите:
Изследване на британския професор по психология Ричард Лин от 2002 показва, че усреднената стойност на коефициента на интелигентност (IQ коефициент) на българите е 93 пункта, при средно за света 100. Спомням си, че преди години тези резултати бяха публикувани и в нашата преса, и тогава предизвикаха разнообразни коментари, вариращи между това, че подобни тестове давали преимущество на англоговорящите, и това, че 93 не било чак толкова лош резултат (гърците и сърбите са със същите стойности).
Ето какво обаче означава за българския IT бизнес IQ коефициент на нацията от 93. Неговата стойност има т.нар. “нормално” (а.к.а. “Гаусово”) разпределение, което ще рече, че ако в дадена, достатъчно голяма група хора, се подредят в колони броя на хората с даден IQ, то ще се получи приблизително такава, камбановидна крива:
Нормалното разпределение се задава от два параметъра – математическо очакване – μ (простонародно наречено “средно аритметично”) и дисперсия – σ2, като математически това се записва така:
Първият параметър определя колко “изместена” наляво или надясно ще е камбаната, а вторият – колко “сплескана” ще е. На графиката горе съм показал как изглеждат три различни нормални разпределения, с μ и σ2 съответно (100, 25), (100, 15) и (110, 15). Във всеки един от случаите площта, която загражда кривата на разпределението и абсцисната ос, е една и съща – единица (или 100%), защото такава е дефиницията на разпределение. За да разберем например колко души имат IQ между 120 и 140, трябва да намерим площта на оцветения в синьо сегмент. Това се прави като се пресметне определения интеграл от горната функция с горна и долни граници, съответно 120 и 140, или на практика – като се вземат стойностите на двете точки от таблици с вече пресметнати стойности.
На тази графика пък съм показал как изглежда реално разпределеният IQ коефициент в няколко държави – със синьо е графиката за България, с оранжево – за Полша, Финландия и Германия, и със зелено – най-интелигентната нация в света – хонгконгците. В изследването на Ричард Лин е указано, че за всички нации дисперсията е приблизително еднаква – 15, т.е. камбаните се отличават само по своята отместеност наляво и надясно, а не по сплеснатостта и издължеността си.
Как се свързва интелектът с IT уменията?
Едно друго изследване, на Хенмън и Нилсън, показва разпределението на IQ според упражняваната професия. За компютърните специалисти минималният IQ е 93, средният е 110, а най-горният квартил (топ-специалистите) са с IQ над 123. Както е видно от въпросната таблица, софтуерното инженерство е една от професиите, изискващи най-висока интелигентност.
В България хората, които имат IQ по-високо от 110, са 11.5%, а онези с IQ над 123 – 2% от населението. За сравнение, в Русия същите дялове са съответно 17.5% и 3.6%, в Полша – 21.2% и 4.8%, а в Хонг Конг – 42.1% и 14.4%. Средно за Европа същите числа са 19.9% и 4.3%. Т.е. България е чувствително по-назад не само от нациите, които са известни с компютърните си умения, а дори от средното за Европа.
За ефекта от ниския ни интелект върху пазара на труда може да се погледнат и тези данни от Евростат за броя на IT специалистите, като дял от заетите по държави – българските IT специалисти не просто са едва 1.9% от заетите (при 3.7% средно за Европа), но също така са и едни от най-възрастните, като само няколко държави от Източна Европа са с по-нисък дял на специалисти под 35 години, сравнени с нас. С други думи – каквито са предпоставките (нисък интелект), такъв е и резултатът (слаба трудова заетост).
.
II. Прекалено малка държава
Високият IQ, който се изисква за да стане някой добър програмист, има и друга особеност – не позволява регионална специализация в тази професия. Невъзможно е например България, Люксембург, Дания или Португалия да станат IT центрове, както са станали центрове на туризма, металургията, морския транспорт или винопроизводството, защото нормалното разпределение на IQ коефициента им отрежда твърде малък дял на хора, които са способни да станат квалифицирани програмисти. Иначе казано, единственият начин в една държава да има повече IT специалисти е просто да има повече хора.
Сравнени с Полша (IQ 99), Украйна (IQ 97), Русия (IQ 97) и Румъния (IQ 94) ние изглеждаме ето така:
- В България 11.5% от хората имат IQ по-голям от 110, което означава около 930 000 души. Естествено не всички от тях могат да станат IT специалисти, защото IT бизнесът не е единствения, който разчита на интелигентни хора. Част от тях са и извън трудоспособна възраст – непълнолетни или пенсионирани.
- В Полша 21.2% от хората имат IQ по-голям от 110, т.е. около 8.9 милиона души.
- В Украйна и Русия по 18% от населението има IQ по-висок от 110, което съответно означава 8.8 и 27.7 милиона души.
- В Румъния 12% от хората имат IQ над 110, т.е. около 2.9 милиона души.
Обобщено тези числа означават, че IT фирма има 3 пъти по-голям шанс да намери квалифициран персонал в Румъния, отколкото в България, 9 пъти по-голям шанс в Украйна, 10 пъти по-голям шанс в Полша и 30 пъти по-голям шанс в Русия. Като изключим Русия, в която проблемите не опират до интелекта на населението, може да се разбере защо останалите държави имат такъв сериозен приход на чуждестранни инвестиции в IT сектора, сравнени с нас.
.
III. Престъпна среда
Едва ли има някой, който да не знае, че България има изключително сериозни проблеми и с правосъдната си система. Ето какво на практика означават те за IT индустрията:
1. Без преувеличение може да се каже, че едно от любимите занимания на американските IT гиганти е да се съдят за нарушаване на патенти. Подобни дела, освен помежду си, същите гиганти водят с издатели, държавни институции, телекоми и кого ли още не – достатъчно е да разгледате някой уебсайт с техническа насоченост, за да научите за поне няколко, които се водят в момента. Това е така защото собствеността, особено интелектуалната, е изключително деликатна материя, а защитата на правото на собственост е от първостепенна важност в IT сектора. Нито едно от тях обаче не е от силните ни страни.
Има десетки международни сравнения по защитата на частната собственост и в частност за защитата на интелектуалната собственост. Ето един специализиран такъв, който е фокусиран върху темата и според който България е на последно място в ЕС по опазване на правото на собственост.
Друг, по-популярен индекс – “Global Competitiveness Report” на Международния Икономически форум има специална секция за интелектуалната собственост, в който България се представя дори по-зле (от падащото меню изберете “1.02 intelectual Property Rights”). Тези индекси не са публикувани, за запълване на уеб пространството с още страници. Те отразяват реалните шансове на някого, на когото му е откраднато нещо, да получи възмездие и собствеността си обратно. В България крадците са ненаказани – това всъщност показват горните числа и затова инвестициите, не само в IT сектора, са толкова оскъдни, а отливът на капитали е толкова съществен.
Представете си например, че нашумелият спор между Google и Oracle за правото на използване на Java API, се води в български съд. Какви са шансовете решението, каквото и да било то, да има нещо общо със справедливостта, почтеността или изобщо с материята на спора?
2. Редно е да споменем, че в България не само киберпрестъпниците се занимават с незаконен търговски шпионаж, но също така и държавните институции. Преди три години излезе един доклад на канадската лаборатория за киберсигурност Citizen Lab, в който бяха изброени държавите, където “паяците” на лабораторията са открили шпионския софтуер FinSpy. България беше в този списък, като нашият случай беше уникален с това, че единствено тук FinSpy беше открит на сървъри на официална държавна институция – министерство на държавната администрация. Полицаите в Пакистан, Нигерия, Китай, Египет, също използват софтуер за подслушване, но за разлика от българските си колеги, се прикриват, когато го правят, и използват сървъри на телекоми, интернет доставчици и т.н. за междинна комуникация. Единствено в България службите за сигурност не изпитват никакви скрупули да послушват съвсем явно гражданите си, при това по начин, който дискредитира не само тях, но и всички българи.
FinSpy се използва основно за две цели – следене на дисиденти и търговски шпионаж. Тъй като в България да се говори за дисиденти е пресилено, то не е трудно да се досети човек, че софтуерните “червеи” са използвани за подслушване на фирми. Всеки сам може да се досети колко мотивиращо действа това на софтуерните фирми да разчитат на българските си офиси за R&D, след като не просто конкурентите им, но и правителството се опитват да научат търговските им тайни.
Как тогава да си обясним самочувствието на българите, че са интелигентна и техническа нация?
Уви, това самочувствие почива на реални постижения, само че останали в миналото. Изследването на Ричард Лин показва, че коефициентът на интелигентност на дадена нация е най-силно свързан с три други показателя – математическите умения на учениците до 15 годишна възраст, езиковите умения на същите и най-вече със знанията им в точните науки (без математика). Не знам как е стоял въпросът с езиковите умения, но за математическите умения и тези в точните науки могат да се намерят количествени оценки още от средата на 90-те години. Според резултатите от TIMMS, през 1995 г. българските седмокласници и осмокласници са били измежду най-подготвените в математиката в цяла Европа, а по отношение на точните науки са имали знания сравними с тези на японските и корейските си връстници – традиционни шампиони в такива изследвания. В следващите години обаче България постепенно потъва надолу в този списък, за да се стигне дотам, че според сходно изследване през 2012 г. българските ученици имат едни от най-ниските резултати в математика и точни науки в цяла Европа, като само албанските и черногорски ученици са по-неподготвени от нашите.
Аз като ревностен фен на математиката още от съвсем ранна възраст, си спомням какво внимание се обръщаше на нея в образователната ни система преди 30 години. В училището, където учех до 7-ми клас, имаше извънкласни кръжоци по математика за всеки, който имаше амбиции да бъдат приет в някоя елитна гимназия. Отделно за най-надарените имаше и школа по математика, в която участваха ученици от всички сливенски училища и където се подготвяше градския отбор за националните състезания. Освен това имаше разнообразни олимпиади, съревнования, състезания на градско и национално ниво по математика, физика, химия и т.н., за които упорито се готвеха хиляди ученици. В 6-ти клас дори ходих на математически пионерски лагер в с. Стара Река. Почти нищо от това вече не съществува. Днес Министерството на образованието не успява дори да отпечата учебници за учениците и министърът на образованието обяснява, че те не били толкова важни (както и, че това не е по негова вина естествено). Силно набожните ни политици обмислят малоумни идеи като да въведат в училищата избирателен предмет “фолклор”, и да направят вероучението задължително. Сигурно са много наплашени, че в някой друг свят може да ги пържат в казани. И в случая с образователната ни система преди 30 години и с тази в момента резултатите са видни в тестовете TIMMS и PISA.
Къде тогава изчезнаха онези българчета, които преди 1995 г. класираха България толкова високо в изследването на TIMMS?
Мога да посоча едно от тях – професор Звезделина Станкова, преподавател в Mills College, напуснала България малко преди 1995 г.. Тя е бивш състезател от националния ни отбор по математика, печелила два пъти сребърни медали от международни математически олимпиади. Преди 27 години заминава за САЩ и до днес живее и преподава там. Известна е с това, че 6 години е треньор на американския национален отбор по математика, че е организирала няколко олимпиади в САЩ и е създала над 100 математически кръжока там по модела, по който функционираха подобни в България. Същите тези кръжоци, които у нас бяха осмени като комунистическа отживелица, защото те наистина са съветско изобретение от 50-те години – думата “кръжок” идва от руската “кружок”, което означава “кръгче”. Днес “комунистическите” кръжоци по математика не подготвят българчета, а американчета. Освен професор Станкова има още десетки хиляди други интелигентни българи, които се сбогуваха с родината си, заради причини, които не е нужно да изброявам.
.
А какво трябва да се направи, за да си върнем поне нивото, което имахме?
Ако държавата иска да стимулира повече, от споменатите горе 930 000 души, да се занимават с IT, то по-добре беше нейните политически и обществени лидери да дадат личен пример с това, как самите те се ангажирани с идеята. Например в САЩ президентът Барак Обама преди около две години написа една елементарна програма по време на уъркшоп в Белия дом – акт, който очевидно беше насочен към популяризиране на професията на IT специалиста. Стотици актьори, музиканти, манекени, бизнесмени, известни спортисти и т.н. също се ангажират по един или друг начин с това. За сравнение си помислете всички онези наши политици, които използват темата с електронното гласуване за PR, имат ли някакви познания в информационните технологии? Могат ли например Бойко Борисов, Цветан Цветанов, Цецка Цачева, министърът на информационните технологии Ивайло Московски, или който и да е от сегашните ни политици, да напише поне името си с Javascript?
А гръмките и помпозни проекти, с които българската държава се опитва да представи българите като интелигентна и техническа нация – всички семинари, реклами, технопаркове и т.н. са просто проекти за пилеене и крадене на обществени средства. Конкретно София Тех Парк не е нищо повече от един нов “Кремиковци” – пещ за “горене” на банкноти, където потънаха вече над 250 милиона лева. Малоумната рекламна кампания за промотиране на IT професията и парите, които държавата дава за социални осигуровки и заплати на “стажанти”, ще изиграят много лоша шега. Браншът ще се напълни с нискоквалифицирани “специалисти”, българският IT продукт ще получи лошо име, а парите ще са потънали в джобовете на хитри фирми, които претендират, че могат да направят програмисти от хора, които не могат да решат дори квадратно уравнение. Истинският път, както уточних по-горе, е да се инвестира в математическите и езикови умения, и знанията в точни науки на ученици преди 7-ми клас. За съжаление такова начинание ще даде плодове едва след 10-тина години – непосилен хоризонт на усилия за която и да е политическа партия у нас, която търси бързи и гръмки успехи. Много по-лесно е да се пререже лентата на някоя безумна сграда, вместо да се осигурят извънкласни занимания по математика на учениците. С това надявам се отговорих и на един от често дискутираните въпроси у нас – държавата или бизнесът са виновни за лошата подготвеност на хората, търсещи работа. В IT сектора уменията да решаваш математически задачи на 15 години определят колко качествен програмист ще бъдеш, дори когато си на 50 години. IT професията не може да се научи със занаятчийство, тя е високоинтелектуален труд, за който са нужни години подготовка, още от ранна възраст.
И накрая да обобщя с няколко думи. IT бизнесът не е за България, а за големи държави с интелигентни граждани и добри образователни системи, където са гарантирани правата на собственост и в които има работеща правосъдна система. България е малка държава с народ, който няма интелект за развойна дейност. Българската правосъдна система е корумпирана и неефективна, а правата върху интелектуалната собственост не се защитават. Българските държавните институции не работят за подобряването на средата за IT бизнес, обратно – опитват са да се занимават с търговски шпионаж извън рамките на всякаква законност и почтеност. Всичко това са минуси за България пред чужди инвеститори в IT сектора и пред местните IT фирми, които се опитват да са конкурентни на световните пазари. А българите, както написа един анонимен автор, сме “малък, но много прост народ”. За Бога, братя и сестри, хващайте гегите и Господ да ви е на помощ!
.
Анастас Долушанов
Източник: Liberalairhead.com