Авторски
- За 6 месеца българите в чужбина са изпратили в страната 360 млн. евро
Българите зад граница са изпратили близо 360 милиона евро на близките си в България за по-малко от половин година, съобщи Би Ти Ви, като цитира предварителни данни на БНБ. Само за май трансферите са за почти 83 милиона евро.
Сумите, изпратени от българите, които работят зад граница, на практика са съизмерими и с преките инвестиции в България нас през май. От началото на годината все пак инвестициите изпреварват почти два пъти размера на трансферите от частни лица. Статистиката обаче отчита само официалните банкови преводи. /“Дневник“/
.
- НСО: Не сме плашили шофьори с автомат
Националната служба за охрана излезе с официална позиция относно събитията на АМ „Тракия“ на 20 юли. Тогава пловдивско семейство се оплака, че кортеж на НСО е засякъл колите им, а когато мъжът е поискал обяснение, охранителите са го заплашили с автомат.
.
„Карахме със 130 км/ч когато пред нас от отбивката излезе камион, който се движеше с около 40. Видях, че кортежът приближава бързо, но прецених, че ще можем да изпреварим без да ги затрудняваме. Започнах изпреварване и жена ми направи същото. Нейната кола обаче е малка, маломощна и й трябваше повече време да набере скорост“.
По думите на мъжа пилотният автомобил с маневри почти избутал колата на жена му в канавката. Той се опитал да даде знак на колите да отбият и тогава му бил показан автомат.
Видео – какво разказват Коста Костов и съпругата му Гергана:
.
.От НСО публикуваха официално становище на сайта на службата, в което се твърди, че колите са предприели опасни маневри и са нарушили разпоредбите на закона. Те отричат и твърдението, че са заплашили мъжа. Ето и становището на НСО без редакция:
„На 20 юли 2015 г. около 17.30 ч. на автомагистрала „Тракия“ кортеж на НСО с охранявано от НСО лице се е движел с разрешената в пътния участък скорост в посока София.
Съгласно разпоредбите на Закона за движение по пътищата автомобилите при движение са подавали едновременно светлинен сигнал с проблясваща синя и червена светлина и специален звуков сигнал. /чл. 91 ал. 1/.
В района на 170-ти км автомобилите са застигнали два леки коли – „БМВ“, което се движело зад „Пежо“. И двата автомобила са се движели зад тежкотоварен автомобил. При опит кортежът да изпревари първия пред него автомобил, „БМВ“-то предприело внезапна маневра за изпреварване, без да подаде необходимата за това светлинна сигнализация, съгласно чл. 42 от ЗДвП. Водачът на „Пежо“-то също започнал маневра за изпреварване, неспазвайки разпоредбите на закона. И двамата водачи категорично са нарушили императивния характер на чл. 104 ал. 1, който гласи: „При приближаване на моторно превозно средство със специален режим на движение водачите на останалите пътни превозни средства са длъжни да освободят достатъчно място на пътното платно, а при необходимост и да спрат, за да осигурят безпрепятствено преминаване както на сигнализиращото, така и на съпровожданите от него превозни средства.
“С поведението си на пътя, водачите на „БМВ“-то и „Пежо“-то са създали предпоставки за пътнотранспортно произшествие.
С цел да го предотврати, кортежът е изчакал водачите да завършат маневрата си, след което е предприел изпреварване. Оперативният автомобил е извършил маневра за осигуряване на безопасно преминаване на основния автомобил.
Непосредствено след това л.а. „БМВ“ застигнал кортежа и направил няколко рисковани маневри отдясно, отляво и през аварийната лента, с което отново създал предпоставка за ПТП. С цел да прекрати тези рисковани и незаконни действия на водача на БМВ-то, оперативният работник свалил стъклото и направил неколкократно знаци с ръка да намали скоростта и да се отдалечи от кортежа.
С действията си, водачът на БМВ-то е нарушил разпоредбите на чл. 104 ал.2, който гласи:“Забранено е на водачите на пътни превозни средства да се движат непосредствено зад превозните средства със специален режим на движение или зад придружаваните от тях автомобили.“ /topnovini.bg/
–––––––––––
Полк. Николай Марков (бивш служител от НСО)* написа следния коментар в страничката си във Фейсбук:
Преди време пред очите на агент Гоце, една зъболекарка с деца отиде с автомобила си в канавката без грам основание и с опасност за живота на трима беззащитни човека.Той махна с ръка и кортежа му продължи, а тази жена получи заплаха, че ако подаде жалба ще последват тежки съдебни дела срещу нея. Това е професионализмът в НСО на този етап.
В държавата с така нареченият „оперативен автомобил“ се движат четири човека- Цачева, Плевнелиев, Борисов и Доган! Никой от тях няма документирана пряка заплаха за живота! Никой!
Пиша този пост защото вчера пред очите на един от тези по-горе имена щеше да загине друга млада жена и отново с две деца.Четири държавни човека, които мълчат и нямат достойнството сами да кажат кой е бил в този посткомунистически кортеж. Кой от тези четири „държавници“ мълчи и се крие зад тъмните стъкла на бронирания автомобил, платен с пари на гражданите. Не е ли длъжник? Има ли елементарни чест и морал лично да поднесе извиненията си и да поеме отговорност преди да се разбере името му!?
Цачева, Борисов, Плевнелиев, Доган?––––––––––––––––––––––––––––––
* Николай Марков е роден през 1970 г. Завършва военното училище във Велико Търново, а след това и право в местния университет. Започва работа в Националната служба за охрана /НСО/ през 1993 г. Уволнен е от нея през 2007 г. с предявени обвинения за неизпълнение на задачата да… направи 50 лицеви опори и за обида на началник. По време на делата срещу него той разкрива, че държавните охранители шпионират по нареждане на ръководството наши и чужди политици, но това не е разследвано. Скандалният бивш офицер от НСО е обвиняван в какво ли не, но той е убеден, че истината за тази служба в крайна сметка ще излезе наяве и името му ще бъде изчистено. - Как забогатяхме толкова, че ни завидя ЕС
Правителството проявява разсеяност, докато Брюксел се гаври с мизерията на България
.
Светослав Терзиев, в. „Сега“
Светослав Терзиев. Снимка: sbj-bg.eu Сит на гладен не вярва, а Брюксел освирка България, че е надминала всички в ЕС по растеж на заплатите. Правителството на Бойко Борисов смутолеви, че е на път да поправи този неприемлив за Европа дисбаланс в икономиката.
Как стана така, че от най-злощастни мизерници се превърнахме в европейски шампиони по бързо забогатяване? Лично заместник-председателят на Европейската комисия и комисар по икономическите и валутните въпроси Оли Рен назова завчера България на пресконференция в Страсбург като пример за нездравословна тенденция в ЕС. За три години от 2008 до 2010 г. разходите й за труд (заплати и осигуровки) са нараснали с 27.8% при допустими 12%, според новата процедура за наблюдение и корекция на икономическите неравновесия в ЕС. В същото време Германия и Франция са давали пример за дисциплина, като са вдигнали разходите си за труд съответно с 6.6% и 7.2% при допустими за тях като членки на еврозоната максимум 9%.
Статистиката е като евангелието – много важно е кой как го чете
Някои гяволи в Брюксел забравят, че освен относителни има, и абсолютни числа. А те говорят следното: средната заплата в България в момента е близо 700 лв., което прави около 350 евро. Заплатата на Оли Рен е 22 122 евро, или 737 евро на ден. Една средна българска заплата не би му стигнала от закуската до обяда, но доходите на еврократите са изрядни, защото се вместват в европейските параметри за плавно, а не скокообразно нарастване. Когато такива хора измислят правилата, нищо чудно да завидят и за стъкленото око на слепия. Пита се: България не участва ли в дискусиите, където става дума и за нея? Отговорът е: не, защото си има друга работа.
Когато на 8 ноември 2011 г. са уточнявани параметрите, стартовите основи и пределните прагове, по които ще се оценяват държавите в ЕС, вицепремиерът и финансов министър Симеон Дянков за пореден път е отсъствал от заседанието на ЕКОФИН. Възложил е на посланика ни в Брюксел Бойко Коцев да запълва мястото му, за да не стои табелката на България пред празен стол. Коцев, който се стяга за посланик в Москва, вероятно си е водил бележки, но не е бил упълномощен да заяви, че не може да се усреднят икономическите нормативи за толкова различни държави в ЕС, както не може да се усредни температурата на различните болни в една болница. Достатъчно е било някой чиновник в Министерството на финансите да прегледа стартовите основи на изчисленията и да предупреди, че ще се стигне до абсурди. В момента те лъсват в таблиците на Евростат*, но нищо не е пречело да се предвидят и преди три месеца. Тъй като за всички държави е решено, че за основа ще се използват данните за нарастването на цената на труда през 1995-2007 г., не е отчетено, че точно в началото на този период България е за класация в книгата на куриозите на Гинес, а не за европейска статистика. На еврократите им е направило впечатление, че от 2008 до 2010 г. цената на труда у нас е скочила с близо 30%. Но не им е направило впечатление, че през 1998 г. тя е скочила с над 2700%, а през 1999 г. с 1377%! Много ясно е, че щом се стартира от Виденовата катастрофа през 1995-1997 г., когато хиперинфлацията сведе доходите до шепа долари и опразни спестовните влогове на населението, няма как след това нормализацията да не става по-ускорено от обичайния растеж на доходите в стабилните държави. Когато при деноминацията в края на десетилетието всеки българин получи по 1 лев за предишните 1000, стана ясно колко голям е бил сривът на доходите. В същото време отвореният пазар към Европа доближи цените до средноевропейските много по-бързо от сближаването на доходите.
Изчисляването на цената на труда логично се обвързва с производителността на труда, както личи и от таблиците на Евростат, но и тук
картината е силно деформирана в ущърб на българите
По последни данни на статистическата служба на ЕС българите работят средно по 41.3 часа на седмица, а производителността им е около 41% от средната за Европейския съюз. Това поставя страната ни на последно място по производителност наравно с Румъния. В същото време средните заплати в България едва достигат 20% от средното равнище в ЕС, преизчислени спрямо средните цени на основните стоки (иначе цените у нас са около 50% от европейските, а заплатите са 10%), и също поставят страната ни на последно място. Сега е важно да се съпоставят тези обективни данни: при 41% от средната производителност в ЕС българите получават 20% от средната заплата, т.е. два пъти по-малко от полагащото им се. Това означава, че доходите им са изкуствено занижени и за да се нормализират, би трябвало да се увеличат със 100% (двойно). Очевидно трудът на българите е силно ограбен, но еврократите нямат мерило на социалната несправедливост. Техният праг от 4% нарастване на цената на труда годишно на практика увековечава мизерията на българите, защото за разлика от доходите инфлацията и поскъпването нямат прагове. Който си е мислел, че влизането в клуба на богатите (ЕС) ще означава забогатяване и на българите по европейски стандарти, трябва да коригира мнението си, защото догонващото развитие се обявява за макроикономически дисбаланс.
Правителството на Бойко Борисов едва ли се вълнува от съдбата на българските граждани и побърза да се съгласи с изводите на Еврокомисията. Финансовият министър Симеон Дянков заяви в официална позиция, че „прегряването на икономиката, както и несъответствието между търсене и предлагане на работна сила в определени икономически дейности, доведе до изпреварваща динамика на доходите от труд спрямо производителността на труда“, което си е чиста лъжа, както личи от официалната статистика. Няма как производителността на труда да е изоставала от динамиката на доходите и да ги е изпреварила двойно в процентно съотношение. Но какво означават числата за един финансов министър, когато приглася на премиера, че народът добрува при неговото управление? Дянков с охота рапортува пред Брюксел, че скоро ще вмести българските доходи в неговото Прокрустово ложе, като ги „оптимизира“. Още същия ден ГЕРБ предложи да се замразят заплатите на депутатите до края на годината, за да видят останалите българи как се изпълняват указанията от Брюксел и да не роптаят.
Свободните съчинения в доклада на ЕК
правят впечатление и на други анализатори. „Файненшъл таймс“ също се изненада от „спорните стартови прагове“, които „облагодетелстват държавите с излишъци в сравнение с държавите, страдащи от дефицити“. Така например излишъкът на Германия по текущия платежен баланс е 5.9% от БВП и се вмества в нормите, а дефицитът на Полша от 5% е нарушение, защото позволеният диапазон е от -4% до +6%. „Възниква въпрос за сравнимостта на индикаторите за различните държави, защото методологията за отчитане на данните не е хармонизирана“, пише вестникът и дава за пример сравняването на цените на жилищата, които са много различни при държави с различни стандарти.**
Когато се търсят усреднени числа, за да се вмести държавата в общите нормативи, вероятно ще се приложи класическата методология на общия казан. След като някои са пробрали мръвките, останалите ще пият бистра водица, за да избегнат макроикономически дисбаланс.
__________
* http://epp.eurostat.ec.europa.eu/portal/page/portal/excessive_imbalance_procedure/Documents/MIP_Scoreboard_Headline_Indicators_30_Jan_2012.pdf
** http://ftalphaville.ft.com/blog/2012/02/14/879781/whos-the-most-imbalanced-of-all-eu-members/
.
- НАСА откри държава, двойник на България 🙂
Голямата разлика е, че там има условия за живот!
Васил Богданов, btv.bg
Илюстрация: btv.bg Мисията на космическия телескоп „Кеплер“ потвърди, че е открила държава, подобна на България. Освен това, на екзодържавата, за разлика от нашата България, има чудесни условия за живот!
Новооткритата държава е наречена Bulgaria-681better. Тя е с четворно по-голяма площ и е на три морета. Намира се на 45 комунистически години от Земята в съзвездието „Дуплекс”.
Температурата на България 2.0 (това беше работното име на проекта до днес) е близка до тази на България, но там има 5 сезона – пролет, лято, есен, зима и „баси гадното време”.
Според учените на новооткритата държава има истински условия за живот на хора, а не само за фотосинтеза. Първите данни не показват наличие на електромагнитни вълни, т.е. нашите далечни братовчеди живеят щастливо без сутрешна телевизия и джиесеми.
Според ръководителя на научните програми на НАСА Джон Грънсфелд, на Bulgaria-681better има достатъчно кислород, азот и вода, за да може развилата се там цивилизация да е открила лютеницата. Същевременно там няма завист, предателство и мързел, което е революционно и е било посрещнато с овации от целия екип в контролната зала в Хюстън.
По думите му страхотното откритие е потвърдено от телескопите „Хърбел“ и „Щърбел”, както и от историка Божидар Димитров. Първият човек, подал заявка за пътуване до новата държава, е с име Домусчиев. Той е споделил пред НАСА, че иска да инвестира във футбола на новооткритата държава.
.
Vasko Bog
––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
Б.а.: Всички факти и личности в този текст имат само косвена връзка с реалността. Текстът е резултат на авторовата фантазия и въображение. Целта му е да забавлява и да гледа с усмивка към актуалните събития от деня.
- Гроздан Караджов: В съдебната система не трябва да има нито #КОЙ, нито #СВОЙ
Депутатът от Реформаторския блок Гроздан Караджов, който участва активно в преговорите по промените в конституцията, коментира във Фейсбук постигнатите резултати:
„Тази съдебна система трябва да се закрие. Всички съдии и прокурори да се уволнят. Да минат поне 50 г. И тогава отново да я направим, с чисто нови и неопетнени хора. Иначе няма оправия“. Това ми каза един приятел в момент на безсилие, като загуби сравнително елементарно и ясно дело, по което потроши години, нерви и пари.
Идеята е изкушаваща, но очевидно нереалистична. Хората имат нужда от справедливост и от независим арбитър в техните спорове непрекъснато – ваканция за ремонт на системата не се допуска. Ако не променим правилата, и след 50 години съдебната система ще е все така прогнила. Може да не я управлява точно този #КОЙ, но със сигурност ще е някой #СВОЙ. И споровете няма да се решават по закон и по съвест, а според банковата сметка.
Няма нужда да чакаме 50 години, за да започнем на чисто. Трябва да започнем да променяме правилата сега и веднага. По обективни причини това не може да стане с революция, колкото и да ни се иска. Ще стане с бавна, мъчителна еволюция, съпроводена с много политически битки, емоции, скандали и компромати.
В тази дълга битка промяната на Конституцията е само първата стъпка. Тя е и най-сложната за реализиране от гледна точка на действащото законодателство – за да се съберат поне 180 гласа в парламента, са нужни компромиси, отстъпки, хладнокръвие, временно преглъщане на гордостта и гнева.
Капитулацията е ефектна, но не е ефективна. Защото означава блатото да си остане за неопределено време, порочните практики да продължат да се множат, а честните и съвестни магистрати да бъдат предадени. А те не са никак малко. Просто в момента не се допуска те реално да влияят върху решенията, засягащи цялата съдебна система. И никога няма да имат този шанс, ако не бъдат направени дори и тези минимални поправки в Конституцията.
В този смисъл гласовете на ДПС в подкрепа на промените са по-малкото зло. Още повече, че в хода на дебата стана кристално ясно #КОЙ какви позиции защитава и къде са му слабите места, които не желае да бъдат ударени.
Идеалната възможност позициите му да бъдат разклатени са промените в Закона за съдебната власт. Там са много по-съществените промени за освобождаване на съдебната система от зависимостите, които определят вземането на ключовите решения. И те са следващата стъпка, която трябва бързо да направим.
Отсега може да се прогнозира, че съпротивата ще е титанична. Но вече не е нужно конституционно, а обикновено мнозинство за прокарване на поправките. Т.е. управляващата коалиция има сама необходимите гласове за радикални реформи. Просто трябва да отстоява последователно принципите, които вече е приела със стратегията за съдебна реформа. И всеки депутат от всяка партия ще избере от коя страна на барикадата да застане – на статуквото или на реформата. /„Сега“/
.
- Георг Тупарев: Банкерската алчност роди гръцката криза
Интервю на Явор Дачков с Георг Тупарев, „Гласове“
.
Историята на днешната криза в Гърция започва от средата на деветдесетте години на миналия век. Големите американски банки имат голям принос за нея, но „Голдман сакс“ носят основната вина. Германия наказа Гърция, за да даде урок. Това поведение е плод по-скоро на немския манталитет отколкото на рационално и прагматично мислене. Това казва в интервю за „Гласове“ Георг Тупарев, който емигрира в Германия през осемдесетте. Завършил е биология, физика и математика, учи и при Карл Попър. Има софтуеърен бизнес, който развива в Холандия и България. Работил е с Apple и няколко големи банки в САЩ и Европа. До скоро Тупарев бе съпредседател на „Зелените“.
– Първо да уточним от каква позиция ще говорите за гръцката криза?
– Ще започна с няколко уговорки. Първата ми уговорка е, че знам какво е настроението в България – всякакви псевдосини и други са луднали да си изливат комплексарщината върху Гърция. Мене много мъчно биха ме изкарали, че съм лявомислещ човек – и фамилно, и като бизнес собственик аз не съм ляв човек. Второто нещо, защото ще говоря срещу Германия – е, че аз съм немски възпитаник. Когато сънувам, сънувам още на немски, това е една от културите, които ca ми най-близки по душа. Аз не съм антигерманец, но това, което в момента прави немското правителство, е безобразно. Това са ми двете уговорки.
А от каква позиция ще говоря – около 1995 и 2000 г. работех в една от големите американски консултантски фирми и съм ръководил два проекта. Единият е със S & P, другият е във Fannie Mea, където задачата ми беше да направя банковия софтуер, който финансово да закопае малките южноевропейски държави.
– Това не звучи ли доста конспиративно?
– Това не го пишеше в заданието, също така много от моите колеги не разбираха за какво става дума, тъй като банковият софтуер беше замислен да прави непроследяеми различни финансови пакети. Целта беше да не се разбира колко голям е рискът в един такъв финансов пакет, колко процента е истинската рискова компонента на тези финансови книжа.
– Вие твърдите, че корените на днешната криза трябва да се търсят тогава, в средата на 90-те години. Защо?
– Историята е следната: в Америка още от края на президентството на Рейгън цените на жилищата започнаха стабилно и значително да нарастват. И тъй като този тренд вече траеше над едно десетилетие, банките започнаха да дават по-големи жилищни кредити от това, което хората можеха да си позволят. Идеята беше, че те, като достигнат пенсионна възраст, дори да не е изплатен целият кредит, този апартамент ще се продаде, хората ще си вземат едно по-малко жилище за старините си, тъй като децата вече са излезли от къщи и т.н., и по този начин всички ще са доволни. През 1996 г. за пръв път се усети, че този тренд не може да се развива безкрайно, а банките са започнали да дават 30-годишни кредити, които не могат никога да се върнат, и взеха да измислят разни механизми това нещо да се покрие. Мисля, че през 1996 г. се направи промяна в американското законодателство, която разреши на инвестиционните банки да търгуват с ипотечни кредити под формата на ценни книжа. И това, което се случи, е, че за да се намали рискът на тези ценни книжа, започнаха да ги сменят с акции, пенсионни фондове и т.н. За съжаление и това не беше достатъчно да свали достатъчно риска на ценните книжа. И тъй като най-стабилното, най-безрисковото нещо са държавните облигации, тогава започнаха, макар че нямаше още евробанкнота, да се пласират и еврооблигации под формата на ценни книжа. И най-ценното беше, че еврооблигациите са едни за всички – на тях не пише дали са от Гърция, от Португалия или от Германия, то е просто еврооблигация. Тогава това беше най-безрисковият пакет и затова банките тръгнаха на лов за еврооблигации. Да се ходи при германците нямаше смисъл, защото те не емитираха такива облигации по това време, а започнаха да ходят в малките южноевропейски държави като Гърция, като Португалия, като Италия. И големите инвестиционни банки, главно от Америка – „Голдман Сакс“, „Лемън Брадърс“, „Фърст Нешънъл “ и т.н., прилагаха следния трик: намират бананова европейска република като Гърция, където ще има след няколко години избори и правителството, защото си върши лошо работата, няма да бъде избрано.
Отиват при това правителство и му казват следното нещо: ще ви дадем заем за, примерно, 15 млрд. Този заем започваш да го връщаш след N години. Тези N години са така пресметнат период, че да се падне след изборите – тоест има един гратисен период, в който могат да се раздават милиарди. Но трябва за част от тези 15 милиарда, примерно за 5 милиарда, да купиш от тези рискови финансови пакети, които после можеш да използваш като гаранция, за да вземаш други заеми и т.н. Защото беше вече непроследимо как всъщност са ги направили тези финансови пакети – да речем, някакъв микс пакет от „Лемън Брадърс“ или „Голдман Сакс“ се предлага и на пенсионни фондове и т.н. Тоест човек, ако не е изключително компетентен в тази игра, със сигурност и хора, които са в правителството и не играят в тази част от системата, нямаха представа какъв риск се крие в тези книжа.
– Вие сте работили по този софтуер?
– Да, аз съм работил точно по този софтуер. Това е, за което напоследък много се говори – компютърна размяна на ценни книжа с много голяма скорост, които преминават от един собственик в друг, в трети и т.н. за секунди. Примерно „Голдман Сакс“ купува от „Лемън Брадърс“ един пакет, разчупва го, пакетира го отново и го продава обратно на „Лемън“. По този начин, първо, се заличават следи, много трудно може да се проследи колко рисково е то, тъй като това са банкови институции на по 100–200 години, имат изграден авторитет. Хората, когато купуват от такава институция, казват – щом е издадено от „Лемън”, значи това са добри ценни книжа. Хем беше мъчно да се провери какво се купува, хем когато си под натиск и ти казват, че това трябва да го направиш, уверяват те, че може да се даде в европейска банка като гаранция за нов заем, това звучеше много приемливо. Истината е, че голяма част, може би повече от 30%, във всеки случай значителна част от тези пари на гръцкия дълг никога не са стигали до Гърция. Повечето от тях останаха в европейски банки, срещу които след това се издаваха европейски заеми от германски и френски банки. Когато „Лемън Брадърс“ фалира, тези банки останаха само с хартия. Сега те се опитват да си върнат това, което са дали на гърците. Много от тези пакети бяха предлагани на гърци и португалци и много от тях купиха такива пакети. Между другото Ирландия – не като държава, а като банки – също купи такива пакети и затова банковата й система беше пред колапс. Това е основата на тези задължения.
– Казвате европейски банки, които са частни в голяма степен, и тук има спор защо силни държави като Германия и Франция искат да подпомогнат частните си банки, което всъщност прилича на държавна помощ към тези банки?
– По принцип много малко се говори, че колапсът на „Лемън Брадърс“ беше нагласен. Всички други банки в Америка бяха спасени, например във Fannie Mea бяха налети огромни пари. А за да се спаси „Лемън Брадърс“, бяха необходими много по-малко пари. Защо тя беше оставена да колабира? Много просто – бяха се наговорили много от токсичните книжа да се струпат там и да се остави банката да фалира и по този начин да се свърши с цялата тази история. Печеливша от тази история беше главно „Голдман Сакс“, която беше оторизирана да направи няколко операции в Европа. Първо, това беше одитът на Гърция като държава и приемането й в еврозоната. Защото в „Голдман Сакс“ много добре знаеха, че Гърция не е състоятелна в това отношение. Те имаха огромен интерес Гърция да влезе в еврото, за да може историята да се размие и да се прехвърли отговорност. Първата капитална грешка на Европейската централна банка беше, че нямаха втори одитор, който да провери влизането на Гърция в еврото.
От мои лични наблюдения „Голдман Сакс“е подобна на масонска ложа, няма нищо общо с просто лоялна банкова система. Хората, които работят там, искаха да се отърват от тези токсични ценни книжа, които са продадени на Гърция по някакъв начин. Тоест гърците да ги използват като банкови гаранции в германски и френски банки. Тук искам да отворя една скоба – когато разбрах какво става, аз напуснах тази система, казах си, че не искам да се занимавам с подобни неща. Случката беше в една от големите американски банки – на мен ми предложиха да бъда ръководител на техния IT отдел и ми предложиха някаква астрономическа заплата. И когато поразпитах, а те имат в банката много добри хора, които са там много години, тогава ми казаха за какво става въпрос. За мен това беше шоково отваряне на очите, защото разбрах, че тази схема, която не би трябвало да е легална, тя просто е институционализирана в Америка и с това нещо не исках да се занимавам. Така че избягах от цялото това нещо и започнах собствен бизнес. Да продължа. Някъде около 2006 г. дойдоха падежите на гърците и те започнаха да взимат заеми срещу тези ценни книжа, които бяха почнали да се обезценяват. Аз самият очаквах, че сривът на пазара ще дойде през 2003 г., а не през 2008 г., както се случи. С гореописаните схеми успяха все пак да задържат пазара още 6 години. Това е, общо взето, историята на цялата тази криза.
Другият фактор на кризата, който вече си е чисто европейски, е, че правомощията на Европейската централна банка са много ограничени. Те могат да налагат цената на еврото и различни параметри около търговията и печатането на евро и т.н., но не могат да определят фискални политики, свързани със съответните държави. Те не могат да кажат – примерно, Гърция трябва да си увеличи с еди-колко си данъците, Португалия трябва това и това да направи и т.н. Това те не могат да го направят. Което абсолютно осакатява възможностите на финансистите в еврозоната. При първите сигнали, че нещо не е наред в световния пазар, французите предложиха Централната банка и евентуално и Брюксел донякъде да могат да диктуват фискални политики. Това беше отхвърлено от Германия, беше отхвърлено от Полша и други държави категорично. Колкото и да е странно, Франция, която всички критикуват като социалистическа държава, беше един от инициаторите на идеята фискалната политика на Европейската банка да се засили. Холандия, която в това отношение е ултракапиталистическа държава, също искаше това нещо да се случи. Но германците решиха, че това ще им ограничи независимостта. Сега те осъзнаха грешката си и в момента търсят изкупителна жертва в лицето на Гърция, за да замажат собствената си грешка.
– А не сте ли съгласен с тезата, че гърците в голяма степен са се разпуснали с тези заеми, не са реформирали икономиката си, имат прекалено високи пенсии за Европейския съюз, раздута администрация. С една дума, изяждат тези пари, които нямат намерение да връщат?
– Това е част от историята и гърците не го отричат. Те влязоха в еврото с един завишен процент на това, което Гърция може да допринесе към валутата. Те в момента мисля, че образуват към 3% от еврото, и ако „Голдман Сакс“ не беше дала тези надути резултати, те въобще нямаше да влязат в еврото, което беше по-възможното, или поне щяха да влязат с по-малък процент. Реално те би трябвало да бъдат около процент-процент и половина. Ако някой предлага на някого нещо на тепсия, всеки ще приеме, всеки нормален човек, аз също бих приел. Защо не, след като смятат, че съм по-ценен, отколкото съм. Да, те не си реформираха държавата и това е проблем. Но този проблем допринася за сравнително малка част от задлъжнялостта на Гърция.
– Много водещи икономисти смятат, че политиката на остеритет, на строги икономии, през последните години всъщност е забила Гърция още по-надолу. Съгласен ли сте?
– В това отношение нека си спомним как излезе Америка от голямата криза. Те не излязоха с остеритет, те излязоха с харчене. И това се повтаря навсякъде и не е нещо ново в икономиката. Ако си спомним Германия след Втората световна война – тя също не излезе със стягане, а с много голямо харчене и опрощаване на дългове, като например плана „Маршал“, който никой не споменава и всеки си прави оглушки. Почти всяка държава е минавала през такива кризи. Много малко са тези, които са изплували без такива драми. Това не значи, че Гърция не трябва да се реформира – има сектори, които са направо безумни – военният сектор, Църквата – техните попове летят с държавни хеликоптери и т.н. Такива практики трябва да спрат.
Вярно е, че трябва да си реформират пенсионната система и както във всички северни държави да се вдигне пенсионната възраст. Но това, което става с данъците, с ДДС-то, единствения им печеливш сектор в момента се опитват да го убият по този начин, което е абсолютно нередно. Също така данъците и островната им политика – това не е държавна дотация. Един портокал да се занесе там, той трябва да мине през кораби, товарене, разтоварване и т.н. Затова да живееш на остров е свързано с определени допълнителни разходи и неудобства, като това къде семействата ще си пратят децата на училище и всякакви други неща. И за да има някаква инициатива и да не пустеят тези острови, а да останат курортни центрове, дори и през зимата да има хора, трябва друга данъчна политика. Това, което гръцкото правителство трябва да направи, е да си повиши събираемостта от данъците, но това е балкански проблем. Според мен в България не е по-добре от Гърция в това отношение.
– В едно интервю Варуфакис казва, че те не са били против тези неща, че част от тези пари изобщо не са достигали до Гърция и т.н.
– От тези 360 млрд. евро поне половината никога не са стигали до Гърция, а може би и доста повече. Да не забравяме, че част от тези пари доста помогнаха на гръцката икономика. Те не са стояли под възглавницата, а влязоха под някаква форма в туризма и във всякакви други малки производства. Те са въртели тези пари, но проблемът е, че държавата не е печелила от данъци.
– Защо Германия зае такава твърда позиция според вас?
– В чисто личностно отношение германците осъзнаха, че са направили грешки, специално Шойбле. И за да не си признаят, те просто търсеха изкупителна жертва. Второто е, че в немския манталитет дълбоко е вкоренено даването на пример за нещо. И ако четете братя Грим, там винаги има поука – ето това е лошият пример и с вас ще се случи така, ако правите това. Третият фактор е това, което на английски се нарича cover my ass, тоест да покриеш собствените си грешки. Защото, като си помислите – и Шойбле, и Меркел, и кой ли не още – това са директно или индиректно деца на „Голдман Сакс“.
– Защо Меркел да е дете на „Голдман Сакс“?
– Това е тема за друг дълъг разговор.
– Наскоро преведохме една интересна статия от френски за „Голдман Сакс“. Те се държат наистина като секта, а не като истинска банка, защото имат много агентура, тоест техни служители като Марио Монти и Марио Драги оглавяват правителства и институции, а след това влияят в тяхна полза.
– Това е тяхна политика, която изпитах на собствен гръб, докато бях в американска консултантска фирма. Аз работех с тима, от който излезе Timothy Geithner и впоследствие беше министър на финансите в правителството на Обама. Това наистина е секта. Когато човек стане партньор в „Голдман Сакс“, който преминава през brainwashing, на когото му се казва, че след като ти си „Голдман Сакс“, винаги си оставаш „Голдман Сакс“, дори след това, като излезеш и като оглавиш някаква дъщерна фирма или някаква партньорска фирма или консултант някъде, ти не работиш за новата фирма, ти продължаваш да работиш за „Голдман Сакс“. Преди години, мисля, че имаше в „Гардиан“ статия, че над 130 висши чиновници от Европейската банка в различни държави бяха споменати като чеда на „Голдман Сакс“, и Меркел беше спомената също. Там се питаха: те за кого работят – за нацията, за Европа или за „Голдман Сакс“.
– Като казваме „Голдман Сакс“, не трябва да поставяме знак на равенство със САЩ. Доколкото виждам, те се опитват да смекчат европейската позиция, включително МВФ с един доклад, в който се казва, че голяма част от дълговете на Гърция трябва да бъдат опростени.
– И да, и не. Вярно е, че в момента официалната американска политика е по-скоро в подкрепа на Гърция, отколкото против. Това се дължи на три фактора. В момента в Америка има много силно гръцко лоби, а да не забравяме, че влизаме в изборна година за Америка. Тоест гръцкото лоби трябва да бъде спечелено, за да може да се спечели президентството. Другото е, че много от техните независими икономисти започнаха много шумно да говорят и да подкрепят Гърция, бяха викани по телевизии, така че не можеха да бъдат игнорирани. Нека си дадем сметка коя е най-голямата „несъстоятелна” държава в момента – това е Америка. Рано или късно, но по-скоро рано, тя няма да може да си връща дълговете навреме. И според мен в следващите десетилетия, независимо кой е президент, ние ще видим последователна политика за свиване на финансовите балони, тоест за всичките пари, които са печатани, които нямат обезпечение, да се опрощават и финансовата система да започне да се връща към нормализиране.
.
- Наши изселници в Турция искат обучение по български език
Янаки Стоилов (правият на снимката) на среща с наши изселници в Измир. Снимка: Smolyan.bgvesti.net Наши изселници в Турция поискаха в училищата да бъде въведено обучение на български език. Според тях, това може да стане с подписване на междудържавно споразумение, а страната ни да изпрати преподаватели. По данни на изселническите организации, само в района на Егейска Турция живеят над четвърт милион български граждани.
Въпросът за изучаването на български език е поставен на среща в турския град Измир с представители на БСП. Тя е била организирана от най-голямата изселническа структура – Балгьоч. По нейни данни, в района живеят над 160 000 наши изселници. Голяма част от техните деца и внуци, родени в Турция, не владеят български или трудно говорят езика, обясни Назми Мюмюн, един от присъстващите на срещата:
„Когато дойдат в България, отварят една или друга врата на държавна институция, когато трябва да се общува на български език, незнанието ги смущава и се чувстват отговорни, когато са в България да могат да общуват на български език.“
В Турция се отчита голям интерес към придобиване на българско гражданство от родени в южната ни съседка деца на наши изселници, добави Мюмюн. Затова на срещата е поискано България да открие консулство в Измир, което да обслужва района на Егейска Турция и така да облекчи подаването на документи.
Източник: Рik.bg
- Кратък списък за Централния софийски
Иван Бедров, Сlubz.bg
Колаж: Вudha2.blog.bg „А вие защо протестирате?“ – питаха много хора преди година. „Какво ще промените?“, „Нищо не зависи от вас“…
Преди 13 месеца хората се взривиха заради арогантността на управляващите да смъкнат завесата и да осветят превземането на държавата от мафията.
„Вие пък сте много претенциозни на жълтите павета“…
Мафията води до бедност. В класическата й форма от филмите тя не разрешава на хората да работят, освен ако не отделят сериозна част от приходите си за „охрана“. В доразвитата съвременна форма мафията превзема институциите – изпраща си депутати в парламента, назначава си прокурори, контролира ведомствата, които всъщност трябва да контролират.
И всичко е заради пари. Нашите пари.
Сега извадете лист и молив и започвайте да смятате:
3 милиарда и 500 милиона лева „пиши ги бегали“, както биха се изразили много хора. Това е размерът на отпуснатите кредити от КТБ, за които няма данни.
„Липсват, а по-вероятно е да са унищожени в дните преди квестурата, съществени части от кредитните досиета за кредитен портфейл в размер на 3.5 млрд. лв., от 5.4 млрд.“, съобщи ръководството на БНБ.
И за да е честно с народа, в прав текст допълва, че „не може да се оцени финансовото състояние на длъжниците и възможността им да обслужват кредитите си“.
Това на български език означава, че следите ги няма. Заметени са. Кой крал – крал. Останалите да си припомнят пожара на Партийния дом и случайно подпаления архив.
Изнесените пари лично от Цветан Василев са грешна следа. Прокуратурата да прецени има ли престъпление или няма. Ако трябва да го издири някъде в Австрия, Южна Африка или Мексико, да го вкара в чувал и до му вземе парите. Той е ясен.
А къде са неговите съучастници?
Сам ли Цветан Василев превърна банката си в четвъртата по големина в България? И #КОЙ реши да трупа там огромна част от държавните пари?
Сам ли Цветан Василев печелеше приватизационни процедури и се оказа в ситуация да контролира огромна част от икономиката?
Само на себе си ли е отпускал кредити Цветан Василев и къде са досиетата за парите, които са отпускани на фирмите, които на хартия не са на Делян Пеевски?
Само на себе си ли правеше услуги Цветан Василев, когато отпускаше пари за медии-бухалки, партии тип ГМО и угодни за властта културни и спортни мероприятия?
Кого всъщност прикриват липсващите досиета от банката? Получателите на парите, политическите покровители или Българската народна банка?
Отговорите са много лесни – спомнете си кой управлява от десетина години насам, кой има влияние в съдебната система, кой избира ръководството на БНБ, кой предложи Делян Пеевски за шеф на ДАНС?
Заметените досиета прикриват липсата на държава, защото не може да бъде наречена държава територия, на която една банка расте, раздава пари наляво и надясно, а после парите изчезват просто така.
А БНБ е силно изненадана
Ролята на централната банка е точно да контролира търговските банки и да не допуска подобни случаи. Сега слушаме оправдания – ама то било работа на един човек, ама то документите ги нямало, ама то законът…
Ама то и вас ако ви няма, ситуацията ще бъде не по-лоша, нали?
Досиетата ги няма, защото ако някой ден се намери прокурор, който да ги прочете, всички изброени по-горе трябва да се озоват при Цар Киро.
А на нас, честито! Получихме сметката за това, че не си свършихме работата през последната година.
.
- Кой е посланик Денис Кнобел?
Кой е посланик Денис Кнобел и дали неговият „заден двор“ е „лицето“ на Швейцарските секретни служби?!? Четиредесет и второ (42-ро) Отворено официално писмо – МЕМОРАНДУМ до всичките (51) адресати наmвизираната серия на моята „дипломатическа“ кореспонденция Cry for Justice // Cry for Law // Вик за Правосъдие
.
Автор: проф. Янко Янков
Проф. Я. Н. Янков – Вельовски Преди една седмица, на 14 Юли 2015 г., вторник, доста късно вечерта полицейският инспектор Граматиков от Пето РУ на МВР София се обадил по телефона на съпругата ми, за да й каже, че „по негово нареждане“ аз съм „длъжен“ още на другия ден „да се явя пред него“, за да „дам официално писмено ОБЯСНЕНИЕ“ по жалба, подадена срещу мен от посланика на Швейцария Денис Кнобел.
Веднага след това същият се обади и на моя джиесем и ми каза същото.
Впрочем, по гласа му веднага познах, че е смутен, тъй като превъзходно разбира, че му е възложено да изпълни едно абсолютно ПРОТИВОПРАВНО и нескопосно камуфлирано от специалните служби ченгеджийско-мафиотско оперативно мероприятие.
Опитах се да му кажа, че той няма право да иска от мен „даването“ на т. нар. „обяснение“, и че това негово искане има характера на БРУТАЛНО НАРУШЕНИЕ НА МОИТЕ ПРАВА.
Изрично и ясно му казах, че върху основата на предоставените му доказателства той има право както да ме призове, така и да ме арестува за разпит като свидетел или обвиняем; като все пак, обаче, ще е длъжен официално да ми изпрати както съответната т. нар. „Призовка“, така и т. нар. „Постановление“ за привличането ми като свидетел или обвиняем.
Разбира се, не пропуснах да попитам КАКТО в какво точно съм обвинен от посланика на Швейцария Денис Кнобел, ТАКА И дали той, полицейският инспектор, е компетентен, правомощен, оправомощен от Правото да извършва легитимни процедури по така предявеното пред него обвинение към мен; т.е. ДАЛИ той, полицейският инспектор, не е длъжен да каже на посланика „че е сгрешил адреса“, че други са институциите, към които той, Посланикът, трябва да се обърне.
Впрочем, не точно същото, но нещо аналогично се е било случило преди време в българския Парламент. Наскоро след като Иван Костов паднал от трона на Премиер и станал обикновен народен представител без лична охрана, той получил по електронната си поща „страшна заплаха“, текстът на която веднага бил най-строго засекретен от самия Председател на Парламента, а на Генерала от НСО (Националната служба за охрана) било разпоредено не само да назначи постоянна охрана на Костов, но и да проведе строго секретни елиминационни оперативни мероприятия срещу „опасното престъпно лице“.
Генералът, обаче, упорито отказвал да изпълни и двете разпореждания на парламентарния шеф.
Тогава Председателят на Парламента извикал генерала в една от парламентарните Комисии и поискал да даде отговор защо не е изпълнил дадените му нареждания.В отговор Генералът заявил, че в интерес на националната сигурност на България ще наруши заповедта за засекретяване на текста със заплахата и прочел текста, където било записано „Костов, пази си задния двор, защото ако ми паднеш, че ти го скъсам!“. След което генералът казал: „Ако г-н Иван Костов сам не може да опази „задния си двор“, ние въобще няма да можем да му го опазим!“.
Неотдавна прочетох книгата на Олаф Илау и Валтер Майр „Балканите – задният двор на Европа“.
Питам се дали да издам книга, озаглавена
„Задният двор“ на Посланик Денис Кнобел – едно от „лицата“ на Швейцарските секретни служби“.Както несъмнено превъзходно знаете,
от 2006 г. досега
официално, надлежно и акуратно съм предоставил на Швейцарските държавни институции, включително и на швейцарския посланик в България
голямо множество текстове,
основани върху документалното съдържание на две папки,
съдържащи общо 380 (триста и осемдесет) страници;
в които обстойно и прецизно е обоснован юридически казус,
разкриващ наличието на съвместна (съучастническа) престъпна дейност,
извършена от специалните (секретните) служби
на Конфедерация Швейцария и на Българската държава,
насочена не само лично срещу мен, но и срещу и членовете на моето семейство.Съвсем накратко става дума за това, че:
Първо:
На 17 Ноември 2006 г. изпратих от град София (България) писмо, адресирано до Федералния министър на вътрешните работи на Конфедерация Швейцария г-н Паскал Кушпен – Pascal Couchepin, Conseiller federal, Departement federal de l’interieur – DFI, Inselgasse 1, 3003 Bern, Suisse (препоръчана пощенска пратка №000352/032304710/17.11.2006, София-1172); копие от писмото и документацията са официално предоставени и на Посланиците, акредитирани в София от: 1) Обединено Кралство Великобритания и Северна Ирландия; 2) Кралство Белгия; 3) Федерална Република Германия; 4) Република Франция; 5) Кралство Холандия; 6) Делегацията на Европейската комисия; 7) Съединените Американски Щати; и 8) Конфедерация Швейцария.
В писмото изрично и пределно ясно съм написал, че в близките дни аз и членовете на семейството ми ще пристигнем в Швейцария, за да продължа обществено-политическата и правозащитната си дейност, като създам и регистрирам (съгласно изискванията на швейцарското право) организация, наречена „Истина и Справедливост”, главната цел на която да бъде:
►събиране на доказателства за престъпната дейност на отделни личности, които по официален или секретен (таен) начин са били свързани с официалната българска държавна власт или с Мафията, и които именно в качеството си на такива са осъществявали своите съответни престъпни действия;
►провеждане на официална информационна дейност, насочена към мотивиране на швейцарската и останалата европейска и световна общественост и властническа институционалност с оглед приобщаване към идеята и практиката за търсене на наказателна и репараторна отговорност за всяко отделно престъпление на всеки отделен престъпен деец;
►извършване на всякаква, необходима за подпомагане на правосъдието конкретна дейност, насочена към реализирането на търсената наказателна и репараторна отговорност;
►да довърша научно-изследователската си дейност по редица теми“.
Второ:
Само броени минути след пристигането ни пред съответната швейцарска държавно-властническа институция аз и членовете на семейството ми станахме обекти на изключително брутални престъпни процедури, каквито преди години по отношение на мен и най-близките ми хора бяха систематично прилагани от българския клан на съветската КГБ – комунистическата Държавна сигурност; и че главната цел на тези процедури не само не бе прикривана или завоалирвана, а директно, нагло и цинично откровено ни бе заявявана – да бъдем „мотивирани“ и фактически принудени да се откажем от намерението за създаване на такава информационно-документална и правозащитна организация и да бъдем принудени да напуснем територията на Швейцария.
Нещо повече – от визираната документация е видно, че именно в контекста на най-перверзните процедурни издевателства на швейцарската държавна власт на мен все пак ми бе казано, че създаването и функционирането на такава организация в Швейцария „се заплаща“ по един-единствен начин – чрез вербуване и поставянето на организацията в пълна зависимост от швейцарските секретни служби.
Трето:
Тъй като категорично отказах „подаденото ми захарче“, оттогава до днес не съм спирал да обосновавам тезата за
СЪВМЕСТНА (СЪУЧАСТНИЧЕСКА) ДЕЛИКТНА И РЕПАРАТОРНА ОТГОВОРНОСТ ЗА ПРОТИВОПРАВНИ ДЕЯНИЯ на Конфедерация Швейцария и на Българската държава, и, разбира се, на специалните държавни и мафиотски служби на Швейцария и на България, КАКТО И НАКАЗАТЕЛНА И ГРАЖДАНСКА ОТГОВОРНОСТ НА (ЗА) МНОЖЕСТВО ОТДЕЛНИ ПРЕЦИЗНО ДОКАЗАНИ ПРЕСТЪПНИ ПЕРСОНАЛНИ ДЕЙЦИ.ІІ.
За пореден път Ви Припомням, Ваши Превъзходителства, че
тъй като имам голямо множество
„стари сметки за уреждане“ (фр.)
и
„стари кожи за дране“ (англ.),
настоявам за Правосъдие по абсолютно всички
надлежно и акуратно описани от мен казуси!!!За пореден път Ви Припомням, Ваши Превъзходителства, че:
„статусът на гражданин на ЕС има предназначението да бъде основен статус на гражданите на държавите-членки, позволяващ им да са подчинени на една и съща правна уредба, независимо от националното гражданство, което имат“; и че този им статус им предоставя права и възможности да търсят по съдебен ред защита на правата и интересите си в които и да са национални съдилища на Общността.“
(Вж.: СЕО, Martinez Sala, Дело С-85/96, 12 Май 1998, заключенията на съдия Ла Перигола;
Вж.: СЕО, Grezelczyk, Дело С-184/99, 20 Септември 2001 г., Том 31;
Вж.: СЕО, Baumbast, Дело С-413/99, 17 Септември 2002 г., Том 36).За пореден път Ви припомням, че моето официално обвинение към Вас е, че Вие, действайки чрез институционалните и персоналните дейци на престъпния български клан на съветско-руските специални и мафиотски служби, поставени вече „на съвместна тройна езда“ и от левите американски, и от левите европейски, включително и от Вашите специални и мафиотски служби, участвувахте и продължавате да участвувате в неимоверно жестоки и перверзни престъпни деяния, конкретното описание на които вече три десетилетия съм депозирал както в архивите на българските прокурорски, съдебни и правителствени институции, така и в архивите на голямо множество дипломатически представителства в София, а също така и в архивите на официалните държавно-правителствени институции на почти всички западноевропейски държави.
За пореден път изрично и пределно ясно заявявам:
Без РЕАЛНО Правосъдие Свободата в България
е абсолютна фикция,
държавната власт е безскрупулно ГЕНОЦИДНА.
45 години КОМУНИСТИЧЕСКИ и
25 години ПОСТ(НЕО)КОМУНИСТИЧЕСКИ ГЕНОЦИД стигат!
Крайно време е за ОТГОВОРНОСТ – наказателна и репараторна!!!.
20 юли 2015 г.
- Шефът на научния фонд Христов е арестуван за убийство
Николай Христов. Снимка: rdp-bg.org Управителят на фонд „Научни изследвания“ Николай Христов* е бил арестуван за убийство. Членовете на фонда знаят за тази информация от вчера, като им е било обяснено, че става дума не за далавери в институцията, а за нещо друго, несвързано с работата му. Преди месец приключи проверка във фонда, която уличи Николай Христов в безконтролно харчене.
Според в. „Сега“ Христов е арестуван по обвинение за умишлено убийство. То е станало на 14 юли на столичната ул. „Цанко Церковски“. Убитият е 55-годишен мъж, името му не се съобщава. Сигналът за инцидента е бил получен към 18,40 ч. Христов е бил задържан на място, повдигнато му е обнинение по чл. 115 от Наказателния кодекс за умишлено убийство. Наказанието е лишаване от свобода за срок от 10 до 20 г.
Първоначално на Христов е била наложена мярка за неотклонение „задържане под стража“ за срок от 72 часа, която е била изменена на 17 юли с определение на Софийски градски съд на постоянна, пише още вестникът.
Първата информация за ареста на Христов се появи още във вторник, след като из научните среди се понесоха слухове за участието му в инцидент с оръжие.
Преди месец приключи проверка във фонда, която завърши с констатации за нови безобразия, свързани с безконтролното харчене на средства. Новината за ареста на Христов идва на фона на провалената конкурсна сесия на фонд „Научни изследвания“ за тази година, по която трябваше да се разпределят 7,9 млн. лв. финансиране за фундаментални изследвания. Конкурсът трябваше да бъде обявен преди два дни.
Източник: Clubz.bg
––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
* Николай Христов е роден на 4 февруари 1958 г. във Враца. Завършил е философия в СУ „Св. Климент Охридски“. Специализира икономика в УНСС. Български философ и политик от СДС, РДП и ДП. Заместник-председател на Демократическата партия. Бил е зам.-председател на координационния съвет на СДС – Враца, член на Радикал-демократическата партия и политически секретар на РДП. Член на Върховния партиен съвет и на ЦБ на Демократическата партия. Депутат в 36-то, 37-мо и 38-мо НС. Заместник-председател на ДП от март 2000 г.
- Към какво ни призовава Папа Франциск
Папа Франциск призова в реч от Санта Круз (Боливия) за установяване на нов икономически ред в света чрез премахване на „новия колониализъм“ на международните финансови институции, обричащи народите на мизерия. „Остеритета, корпорациите и „свободната търговия“ са новия колониализъм. Тази система не може повече да се търпи!“
Папата е на обиколка в Латинска Америка и затова се извини за греховете на католическата църква към местното население, подложено на гонения по време на колонизацията на континента.
Папа Франциск:
„Новият колониализъм има различни лица. Понякога се проявява като анонимното влияние на мамона: корпорации, кредитни агенции, определени споразумения „свободна търговия“ и налагането на мерки за „строги икономии“, които винаги водят до затягане на колана за работниците и бедните“. Това заяви Папа Франциск в мащабна реч пред Световната среща на народните движения в Санта Круз, Боливия.
Той призова за нов икономически ред в света и справедливо разпределение на благата.
„Епископите от Латинска Америка осъждат това с пълна яснота в Документа от Апаресида, в който се казва, че „финансовите институции и транснационални компании стават все по-силни и се стига дотам, че местните икономики им се подчиняват, държавите биват отслабени и изглеждат все по-безсилни да осъществяват проекти, насочени към развитие в интерес на своите народи“. В други случаи, под прикритието на благородни цели като борбата с корупцията, търговията с наркотици и тероризма -. тежки злини на нашето време, които изискват координирани действия на международно равнище – виждаме как държави биват обременявани с мерки, които има малко общо с решаването на тези проблеми, и които нерядко водят до влошаване на положението“.
Папата определи монополизиране на медиите като форма на идеологически колониализъм, който насажда консуматорството и културна унификация.
„Разбираме ли, че има нещо погрешно в един свят, в който има толкова много работници в селското стопанство, които са лишени от земя, толкова много семейства без дом, толкова много работници без права, толкова хора, чието достойнство не е зачитано? Осъзнаваме ли, че тази система наложи гонитбата на печалби на всяка цена без оглед на социалното изключване и разрушаването на природата? Ако разбираме всичко това, то нека не се боим да кажем: искаме промяна, истинска промяна, структурна промяна. Тази система вече не може да се търпи“.
По-нататък в речта си папата изтъква, че никоя сила или власт не трябва да лишава народите от правото им да осъществяват своя суверенитет. „Там, където това се прави, виждаме възхода на нови форми на колониализма, които пречат на мира и справедливостта“, заявява главата на римокатолическата църква.
„В заключение искам да повторя: бъдещето на човечеството не е само в ръцете на големите лидери, великите сили и елитите. Бъдещето е в ръцете на народите и тяхната способност да се организират. От тях зависи да направляват процеса на промяна със смирение и убеденост. Аз съм с вас. Нека заедно и все сърце да кажем: никое семейство не трябва да е без дом, не трябва да има селскостопански работници без земя, нито работници без права, нито народи без суверенитет, нито личност без достойнство, дете без детство, млад човек без бъдеще, възрастен човек без достойни старини“.
Пълният текст на речта на Папа Франциск е публикувана на официалния сайт на Ватикана на английски език – вж. по-долу.
Автор: Хаштаг-BG
–––––––––––––––––––––––––
Thursday, 9 July 2015
Good afternoon!
Several months ago, we met in Rome, and I remember that first meeting. In the meantime I have kept you in my thoughts and prayers. I am happy to see you again, here, as you discuss the best ways to overcome the grave situations of injustice experienced by the excluded throughout our world. Thank you, President Evo Morales, for your efforts to make this meeting possible.
During our first meeting in Rome, I sensed something very beautiful: fraternity, determination, commitment, a thirst for justice. Today, in Santa Cruz de la Sierra, I sense it once again. I thank you for that. I also know, from the Pontifical Council for Justice and Peace headed by Cardinal Turkson, that many people in the Church feel very close to the popular movements. That makes me very happy! I am pleased to see the Church opening her doors to all of you, embracing you, accompanying you and establishing in each diocese, in every justice and peace commission, a genuine, ongoing and serious cooperation with popular movements. I ask everyone, bishops, priests and laity, as well as the social organizations of the urban and rural peripheries, to deepen this encounter.
Today God has granted that we meet again. The Bible tells us that God hears the cry of his people, and I wish to join my voice to yours in calling for land, lodging and labor for all our brothers and sisters. I said it and I repeat it: these are sacred rights. It is important, it is well worth fighting for them. May the cry of the excluded be heard in Latin America and throughout the world.
1.
Let us begin by acknowledging that change is needed. Here I would clarify, lest there be any misunderstanding, that I am speaking about problems common to all Latin Americans and, more generally, to humanity as a whole. They are global problems which today no one state can resolve on its own. With this clarification, I now propose that we ask the following questions:
Do we realize that something is wrong in a world where there are so many farmworkers without land, so many families without a home, so many laborers without rights, so many persons whose dignity is not respected?
Do we realize that something is wrong where so many senseless wars are being fought and acts of fratricidal violence are taking place on our very doorstep? Do we realize something is wrong when the soil, water, air and living creatures of our world are under constant threat?
So let’s not be afraid to say it: we need change; we want change.
In your letters and in our meetings, you have mentioned the many forms of exclusion and injustice which you experience in the workplace, in neighborhoods and throughout the land. They are many and diverse, just as many and diverse are the ways in which you confront them. Yet there is an invisible thread joining every one of those forms of exclusion: can we recognize it? These are not isolated issues. I wonder whether we can see that these destructive realities are part of a system which has become global. Do we realize that that system has imposed the mentality of profit at any price, with no concern for social exclusion or the destruction of nature?
If such is the case, I would insist, let us not be afraid to say it: we want change, real change, structural change. This system is by now intolerable: farmworkers find it intolerable, laborers find it intolerable, communities find it intolerable, peoples find it intolerable … The earth itself – our sister, Mother Earth, as Saint Francis would say – also finds it intolerable.
We want change in our lives, in our neighborhoods, in our everyday reality. We want a change which can affect the entire world, since global interdependence calls for global answers to local problems. The globalization of hope, a hope which springs up from peoples and takes root among the poor, must replace the globalization of exclusion and indifference!
Today I wish to reflect with you on the change we want and need. You know that recently I wrote about the problems of climate change. But now I would like to speak of change in another sense. Positive change, a change which is good for us, a change – we can say – which is redemptive. Because we need it. I know that you are looking for change, and not just you alone: in my different meetings, in my different travels, I have sensed an expectation, a longing, a yearning for change, in people throughout the world. Even within that ever smaller minority which believes that the present system is beneficial, there is a widespread sense of dissatisfaction and even despondency. Many people are hoping for a change capable of releasing them from the bondage of individualism and the despondency it spawns.
Time, my brothers and sisters, seems to be running out; we are not yet tearing one another apart, but we are tearing apart our common home. Today, the scientific community realizes what the poor have long told us: harm, perhaps irreversible harm, is being done to the ecosystem. The earth, entire peoples and individual persons are being brutally punished. And behind all this pain, death and destruction there is the stench of what Basil of Caesarea called “the dung of the devil”. An unfettered pursuit of money rules. The service of the common good is left behind. Once capital becomes an idol and guides people’s decisions, once greed for money presides over the entire socioeconomic system, it ruins society, it condemns and enslaves men and women, it destroys human fraternity, it sets people against one another and, as we clearly see, it even puts at risk our common home.
I do not need to go on describing the evil effects of this subtle dictatorship: you are well aware of them. Nor is it enough to point to the structural causes of today’s social and environmental crisis. We are suffering from an excess of diagnosis, which at times leads us to multiply words and to revel in pessimism and negativity. Looking at the daily news we think that there is nothing to be done, except to take care of ourselves and the little circle of our family and friends.
What can I do, as collector of paper, old clothes or used metal, a recycler, about all these problems if I barely make enough money to put food on the table? What can I do as a craftsman, a street vendor, a trucker, a downtrodden worker, if I don’t even enjoy workers’ rights? What can I do, a farmwife, a native woman, a fisher who can hardly fight the domination of the big corporations? What can I do from my little home, my shanty, my hamlet, my settlement, when I daily meet with discrimination and marginalization? What can be done by those students, those young people, those activists, those missionaries who come to my neighborhood with their hearts full of hopes and dreams, but without any real solution for my problems? A lot! They can do a lot. You, the lowly, the exploited, the poor and underprivileged, can do, and are doing, a lot. I would even say that the future of humanity is in great measure in your own hands, through your ability to organize and carry out creative alternatives, through your daily efforts to ensure the three “L’s” (labor, lodging, land) and through your proactive participation in the great processes of change on the national, regional and global levels. Don’t lose heart!
2.
You are sowers of change. Here in Bolivia I have heard a phrase which I like: “process of change”. Change seen not as something which will one day result from any one political decision or change in social structure. We know from painful experience that changes of structure which are not accompanied by a sincere conversion of mind and heart sooner or later end up in bureaucratization, corruption and failure. That is why I like the image of a “process”, where the drive to sow, to water seeds which others will see sprout, replaces the ambition to occupy every available position of power and to see immediate results. Each of us is just one part of a complex and differentiated whole, interacting in time: peoples who struggle to find meaning, a destiny, and to live with dignity, to “live well”.
As members of popular movements, you carry out your work inspired by fraternal love, which you show in opposing social injustice. When we look into the eyes of the suffering, when we see the faces of the endangered campesino, the poor laborer, the downtrodden native, the homeless family, the persecuted migrant, the unemployed young person, the exploited child, the mother who lost her child in a shootout because the barrio was occupied by drugdealers, the father who lost his daughter to enslavement…. when we think of all those names and faces, our hearts break because of so much sorrow and pain. And we are deeply moved…. We are moved because “we have seen and heard” not a cold statistic but the pain of a suffering humanity, our own pain, our own flesh. This is something quite different than abstract theorizing or eloquent indignation. It moves us; it makes us attentive to others in an effort to move forward together. That emotion which turns into community action is not something which can be understood by reason alone: it has a surplus of meaning which only peoples understand, and it gives a special feel to genuine popular movements.
Each day you are caught up in the storms of people’s lives. You have told me about their causes, you have shared your own struggles with me, and I thank you for that. You, dear brothers and sisters, often work on little things, in local situations, amid forms of injustice which you do not simply accept but actively resist, standing up to an idolatrous system which excludes, debases and kills. I have seen you work tirelessly for the soil and crops of campesinos, for their lands and communities, for a more dignified local economy, for the urbanization of their homes and settlements; you have helped them build their own homes and develop neighborhood infrastructures. You have also promoted any number of community activities aimed at reaffirming so elementary and undeniably necessary a right as that of the three “L’s”: land, lodging and labor.
This rootedness in the barrio, the land, the office, the labor union, this ability to see yourselves in the faces of others, this daily proximity to their share of troubles and their little acts of heroism: this is what enables you to practice the commandment of love, not on the basis of ideas or concepts, but rather on the basis of genuine interpersonal encounter. We do not love concepts or ideas; we love people… Commitment, true commitment, is born of the love of men and women, of children and the elderly, of peoples and communities… of names and faces which fill our hearts. From those seeds of hope patiently sown in the forgotten fringes of our planet, from those seedlings of a tenderness which struggles to grow amid the shadows of exclusion, great trees will spring up, great groves of hope to give oxygen to our world.
So I am pleased to see that you are working at close hand to care for those seedlings, but at the same time, with a broader perspective, to protect the entire forest. Your work is carried out against a horizon which, while concentrating on your own specific area, also aims to resolve at their root the more general problems of poverty, inequality and exclusion.
I congratulate you on this. It is essential that, along with the defense of their legitimate rights, peoples and their social organizations be able to construct a humane alternative to a globalization which excludes. You are sowers of change. May God grant you the courage, joy, perseverance and passion to continue sowing. Be assured that sooner or later we will see its fruits. Of the leadership I ask this: be creative and never stop being rooted in local realities, since the father of lies is able to usurp noble words, to promote intellectual fads and to adopt ideological stances. But if you build on solid foundations, on real needs and on the lived experience of your brothers and sisters, of campesinos and natives, of excluded workers and marginalized families, you will surely be on the right path.
The Church cannot and must not remain aloof from this process in her proclamation of the Gospel. Many priests and pastoral workers carry out an enormous work of accompanying and promoting the excluded throughout the world, alongside cooperatives, favouring businesses, providing housing, working generously in the fields of health, sports and education. I am convinced that respectful cooperation with the popular movements can revitalize these efforts and strengthen processes of change.
Let us always have at heart the Virgin Mary, a humble girl from small people lost on the fringes of a great empire, a homeless mother who could turn a stable for beasts into a home for Jesus with just a few swaddling clothes and much tenderness. Mary is a sign of hope for peoples suffering the birth pangs of justice. I pray that Our Lady of Mount Carmel, patroness of Bolivia, will allow this meeting of ours to be a leaven of change.
3.
Lastly, I would like us all to consider some important tasks for the present historical moment, since we desire a positive change for the benefit of all our brothers and sisters. We know this. We desire change enriched by the collaboration of governments, popular movements and other social forces. This too we know. But it is not so easy to define the content of change – in other words, a social program which can embody this project of fraternity and justice which we are seeking. So don’t expect a recipe from this Pope. Neither the Pope nor the Church have a monopoly on the interpretation of social reality or the proposal of solutions to contemporary issues. I dare say that no recipe exists. History is made by each generation as it follows in the footsteps of those preceding it, as it seeks its own path and respects the values which God has placed in the human heart.
I would like, all the same, to propose three great tasks which demand a decisive and shared contribution from popular movements:
3.1 The first task is to put the economy at the service of peoples. Human beings and nature must not be at the service of money. Let us say NO to an economy of exclusion and inequality, where money rules, rather than service. That economy kills. That economy excludes. That economy destroys Mother Earth.
The economy should not be a mechanism for accumulating goods, but rather the proper administration of our common home. This entails a commitment to care for that home and to the fitting distribution of its goods among all. It is not only about ensuring a supply of food or “decent sustenance”. Nor, although this is already a great step forward, is it to guarantee the three “L’s” of land, lodging and labor for which you are working. A truly communitarian economy, one might say an economy of Christian inspiration, must ensure peoples’ dignity and their “general, temporal welfare and prosperity”.[1] This includes the three “L’s”, but also access to education, health care, new technologies, artistic and cultural manifestations, communications, sports and recreation. A just economy must create the conditions for everyone to be able to enjoy a childhood without want, to develop their talents when young, to work with full rights during their active years and to enjoy a dignified retirement as they grow older. It is an economy where human beings, in harmony with nature, structure the entire system of production and distribution in such a way that the abilities and needs of each individual find suitable expression in social life. You, and other peoples as well, sum up this desire in a simple and beautiful expression: “to live well”.
Such an economy is not only desirable and necessary, but also possible. It is no utopia or chimera. It is an extremely realistic prospect. We can achieve it. The available resources in our world, the fruit of the intergenerational labors of peoples and the gifts of creation, more than suffice for the integral development of “each man and the whole man”.[2] The problem is of another kind. There exists a system with different aims. A system which, while irresponsibly accelerating the pace of production, while using industrial and agricultural methods which damage Mother Earth in the name of “productivity”, continues to deny many millions of our brothers and sisters their most elementary economic, social and cultural rights. This system runs counter to the plan of Jesus.
Working for a just distribution of the fruits of the earth and human labor is not mere philanthropy. It is a moral obligation. For Christians, the responsibility is even greater: it is a commandment. It is about giving to the poor and to peoples what is theirs by right. The universal destination of goods is not a figure of speech found in the Church’s social teaching. It is a reality prior to private property. Property, especially when it affects natural resources, must always serve the needs of peoples. And those needs are not restricted to consumption. It is not enough to let a few drops fall whenever the poor shake a cup which never runs over by itself. Welfare programs geared to certain emergencies can only be considered temporary responses. They will never be able to replace true inclusion, an inclusion which provides worthy, free, creative, participatory and solidary work.
Along this path, popular movements play an essential role, not only by making demands and lodging protests, but even more basically by being creative. You are social poets: creators of work, builders of housing, producers of food, above all for people left behind by the world market.
I have seen at first hand a variety of experiences where workers united in cooperatives and other forms of community organization were able to create work where there were only crumbs of an idolatrous economy. Recuperated businesses, local fairs and cooperatives of paper collectors are examples of that popular economy which is born of exclusion and which, slowly, patiently and resolutely adopts solidary forms which dignify it. How different this is than the situation which results when those left behind by the formal market are exploited like slaves!
Governments which make it their responsibility to put the economy at the service of peoples must promote the strengthening, improvement, coordination and expansion of these forms of popular economy and communitarian production. This entails bettering the processes of work, providing adequate infrastructures and guaranteeing workers their full rights in this alternative sector. When the state and social organizations join in working for the three “L’s”, the principles of solidarity and subsidiarity come into play; and these allow the common good to be achieved in a full and participatory democracy.
3.2. The second task is to unite our peoples on the path of peace and justice.
The world’s peoples want to be artisans of their own destiny. They want to advance peacefully towards justice. They do not want forms of tutelage or interference by which those with greater power subordinate those with less. They want their culture, their language, their social processes and their religious traditions to be respected. No actual or established power has the right to deprive peoples of the full exercise of their sovereignty. Whenever they do so, we see the rise of new forms of colonialism which seriously prejudice the possibility of peace and justice. For “peace is founded not only on respect for human rights but also on respect for the rights of peoples, in particular the right to independence”.[3]
The peoples of Latin America fought to gain their political independence and for almost two centuries their history has been dramatic and filled with contradictions, as they have striven to achieve full independence.
In recent years, after any number of misunderstandings, many Latin American countries have seen the growth of fraternity between their peoples. The governments of the region have pooled forces in order to ensure respect for the sovereignty of their own countries and the entire region, which our forebears so beautifully called the “greater country”. I ask you, my brothers and sisters of the popular movements, to foster and increase this unity. It is necessary to maintain unity in the face of every effort to divide, if the region is to grow in peace and justice.
Despite the progress made, there are factors which still threaten this equitable human development and restrict the sovereignty of the countries of the “greater country” and other areas of our planet. The new colonialism takes on different faces. At times it appears as the anonymous influence of mammon: corporations, loan agencies, certain “free trade” treaties, and the imposition of measures of “austerity” which always tighten the belt of workers and the poor. The bishops of Latin America denounce this with utter clarity in the Aparecida Document, stating that “financial institutions and transnational companies are becoming stronger to the point that local economies are subordinated, especially weakening the local states, which seem ever more powerless to carry out development projects in the service of their populations”.[4] At other times, under the noble guise of battling corruption, the narcotics trade and terrorism – grave evils of our time which call for coordinated international action – we see states being saddled with measures which have little to do with the resolution of these problems and which not infrequently worsen matters.
Similarly, the monopolizing of the communications media, which would impose alienating examples of consumerism and a certain cultural uniformity, is another one of the forms taken by the new colonialism. It is ideological colonialism. As the African bishops have observed, poor countries are often treated like “parts of a machine, cogs on a gigantic wheel”.[5]
It must be acknowledged that none of the grave problems of humanity can be resolved without interaction between states and peoples at the international level. Every significant action carried out in one part of the planet has universal, ecological, social and cultural repercussions. Even crime and violence have become globalized. Consequently, no government can act independently of a common responsibility. If we truly desire positive change, we have to humbly accept our interdependence. Interaction, however, is not the same as imposition; it is not the subordination of some to serve the interests of others. Colonialism, both old and new, which reduces poor countries to mere providers of raw material and cheap labor, engenders violence, poverty, forced migrations and all the evils which go hand in hand with these, precisely because, by placing the periphery at the service of the center, it denies those countries the right to an integral development. That is inequality, and inequality generates a violence which no police, military, or intelligence resources can control.
Let us say NO to forms of colonialism old and new. Let us say YES to the encounter between peoples and cultures. Blessed are the peacemakers.
Here I wish to bring up an important issue. Some may rightly say, “When the Pope speaks of colonialism, he overlooks certain actions of the Church”. I say this to you with regret: many grave sins were committed against the native peoples of America in the name of God. My predecessors acknowledged this, CELAM has said it, and I too wish to say it. Like Saint John Paul II, I ask that the Church “kneel before God and implore forgiveness for the past and present sins of her sons and daughters”.[6] I would also say, and here I wish to be quite clear, as was Saint John Paul II: I humbly ask forgiveness, not only for the offenses of the Church herself, but also for crimes committed against the native peoples during the so-called conquest of America.
I also ask everyone, believers and nonbelievers alike, to think of those many bishops, priests and laity who preached and continue to preach the Good News of Jesus with courage and meekness, respectfully and pacifically; who left behind them impressive works of human promotion and of love, often standing alongside the native peoples or accompanying their popular movements even to the point of martyrdom. The Church, her sons and daughters, are part of the identity of the peoples of Latin America. An identity which here, as in other countries, some powers are committed to erasing, at times because our faith is revolutionary, because our faith challenges the tyranny of mammon. Today we are dismayed to see how in the Middle East and elsewhere in the world many of our brothers and sisters are persecuted, tortured and killed for their faith in Jesus. This too needs to be denounced: in this third world war, waged peacemeal, which we are now experiencing, a form of genocide is taking place, and it must end.
To our brothers and sisters in the Latin American indigenous movement, allow me to express my deep affection and appreciation of their efforts to bring peoples and cultures together in a form of coexistence which I would call polyhedric, where each group preserves its own identity by building together a plurality which does not threaten but rather reinforces unity. Your quest for an interculturalism, which combines the defense of the rights of the native peoples with respect for the territorial integrity of states, is for all of us a source of enrichment and encouragement.
3.3. The third task, perhaps the most important facing us today, is to defend Mother Earth.
Our common home is being pillaged, laid waste and harmed with impunity. Cowardice in defending it is a grave sin. We see with growing disappointment how one international summit after another takes place without any significant result. There exists a clear, definite and pressing ethical imperative to implement what has not yet been done. We cannot allow certain interests – interests which are global but not universal – to take over, to dominate states and international organizations, and to continue destroying creation. People and their movements are called to cry out, to mobilize and to demand – peacefully, but firmly – that appropriate and urgently-needed measures be taken. I ask you, in the name of God, to defend Mother Earth. I have duly addressed this issue in my Encyclical Letter Laudato Si’.
4.
In conclusion, I would like to repeat: the future of humanity does not lie solely in the hands of great leaders, the great powers and the elites. It is fundamentally in the hands of peoples and in their ability to organize. It is in their hands, which can guide with humility and conviction this process of change. I am with you. Let us together say from the heart: no family without lodging, no rural worker without land, no laborer without rights, no people without sovereignty, no individual without dignity, no child without childhood, no young person without a future, no elderly person without a venerable old age. Keep up your struggle and, please, take great care of Mother Earth. I pray for you and with you, and I ask God our Father to accompany you and to bless you, to fill you with his love and defend you on your way by granting you in abundance that strength which keeps us on our feet: that strength is hope, the hope which does not disappoint. Thank you and I ask you, please, to pray for me.
FOOTNOTES
[1] JOHN XXIII, Encyclical Mater et Magistra (15 May 1961), 3: AAS 53 (1961), 402.
[2] PAUL VI, Encyclical Populorum Progressio (26 March 1967), 14: AAS 59 (1967), 264.
[3] PONTIFICAL COUNCIL FOR JUSTICE AND PEACE, Compendium of the Social Doctrine of the Church, 157.
[4] FIFTH GENERAL CONFERENCE OF THE LATIN AMERICAN AND CARIBBEAN BISHOPS, Aparecida Document (29 June 2007), 66.
[5] JOHN PAUL II, Post-Synodal Apostolic Exhortation Ecclesia in Africa (14 September 1995), 52: AAS 88 (1996), 32-22; ID., Encyclical Letter Sollicitudo Rei Socialis (30 December 1987), 22: AAS 80 (1988), 539.
[6] Bull of Indiction of the Great Jubilee of the Year 2000 Incarnationis Mysterium (29 November 1998),11: AAS 91 (1999), 139-141.
(from Vatican Radio)
.
- „Протестна мрежа“ пуска онлайн платформа „Питай депутат“
Дни преди Народното събрание да гласува проекта за промени в конституцията, „Протестна мрежа“ пуска онлайн платформа за граждански контрол „Питай депутат“. На сайта www.pitaydeputat.com всеки може да види каква позиция е решил да заеме депутатът от неговия избирателен район.
Всеки с достъп до интернет може да зададе въпрос на някой от 240-те депутати и да получи отговор за позицията му по дадена тема, в случая – конституционните поправки. За да бъде изпратено запитване, човек трябва да кликне върху поле с името на конкретен депутат, след това да даде свой имейл за връзка и своето име. Генерира се автоматично писмо. „При получаване на отговор от депутат ще го отбелязваме така: „за“ – запълваме кръгчето с цвета на очертанието, „против“ – запълваме кръгчето с розово, „въздържал се/не ми пука за избирателите“ – кръгчето остава празно“, посочват създателите на сайта.
„Питай депутат“ има и разяснителни функции, като дава информация, предистория и кратки анализи по различни проблеми. Първата тема е свързана със съдебната реформа и е част от кампанията на „Протестна мрежа“ #160от240, а основният въпрос към депутатите е: „Ще подкрепите ли правосъдната реформа?“. В първия ден на сайта са видими позициите на по-малко от 20 народни представители.
„Разчитаме, че чрез платформата „Питай депутат“ българските граждани ще започнат по-активно да комуникират с народните избраници и да следят кой как си върши работата. Така ще разбираме и кой от депутатите реално се интересува от гражданите и тяхното мнение или гледа на тях просто като избиратели за следващия парламентарен вот“ – казва един от създателите на сайта Георги Илиев, цитиран от организацията.
Създателите на онлайн платформата за граждански контрол разчитат, че тя ще бъде мерило за това дали народните представители превръщат своите обещания в дела. „Ние ще пазим данните от това, което депутатите са обещали на гражданите чрез платформата, и те ще могат лесно да бъдат сравнявани с резултатите от гласуванията в пленарната зала“, споделят създателите.
Самите народни представители ще виждат реално кой им задава въпроса и ще могат да отговарят по електронен път. Освен чрез електронната комуникация, позициите на депутатите по конкретните въпроси ще бъдат отразявани и от публичните им изказвания пред медиите. /„Дневник“/
.
- Дядо Добри на 101 години, целуват му ръка като на светец
Бог му дава сила да продължи благочестивото си дело
Известен е като дядо Добри, а много хора го наричат Светецът от Байлово и му целуват ръцете с почит. Старецът, който днес, 20 юни 2015 г., празнува 101 години, може да бъде забелязан почти всеки ден подпрян до вратите на „Свети Алексендър Невски“, да събира пари, които дарява на църквата. Така мъжът от Байлово се превърна през последните години в изключителен духовен пример.
Добре Добрев (дядо Добри) е роден е на 20 юли 1914 г. в село Байлово. Баща му загива в Първата световна война и майка му отглежда сама децата си. При една от бомбардировките над София снаряд пада в близост до него и почти го лишава от слух. С жена си има четири деца, две от които надживява. През годините дядо Добри се отделя от материалния живот и се посвещава изцяло на духовното. Живее смирено като аскет, а през 2000 г. решава да дари всичките си имоти на църквата. И днес живее много скромно в малка пристройка към църквата „Св. св. Кирил и Методий“ в родното си село. За него се грижи една от дъщерите му. През последните години се посвещава на мисия за събиране на средства за реставриране на християнски църкви и храмове в цяла България.
Почти всеки ден Добре Добрев ходи пеша или с автобус до София и пред вратите на храм-паметник „Св. Александър Невски“ или църквата „Свети Седмочисленици“ събира в една пластмасова чаша пари, които след това дарява до стотинка.
Превърнал се е в изключителен нравствен модел на фона на тоталния упадък на ценностни и принципи. Превърнал се е в е един от най-големите частни дарители на български православни храмове. През живота си е дарил над 80 000 лева, събрани от лични средства и от средства предоставени му от щедри граждани.
През 2005 г. дарява 10 000 лв. за църквата „Св. Кирил и Методий“ в село Байлово.
През 2007 г. дарява 25 000 лв. за реставрация на Елешнишкия манастир и църквата на село Горно Камарци.
През 2008 г. дарява средства за ремонт на църквата в Калофер.
През 2009 г. дарява 35 700 лв. на патриаршеската катедрала „Св. Александър Невски“, най-голямото дарение от частно лице в над 100-годишната история на храма. Няма нито един заможен българин, който да е дарил подобна сума.
Именно заради това вярващите го почитат и целуват ръцете му като на светец.
.
––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––-
Вж. също: „Мълчаливият ангел“ – документален филм, кандидат за „Оскар”
.
- Мамо, ти отгледа емигранти…
Олга Антова, News365.eu
Аз съм Мария и съм на 33 години. Майка съм. Имам дъщеря на две години и работа в една немска фирма в София, която ми дава трохички, в замяна на единайсет работни часа, за шест-дневна работна седмица. Плащат ми в евро. Дъщеря ми и съпругът ми ме виждат единствено и само изморена.
Аз съм Мария и през целия си живот се боря да направя крачка напред в пътеката на живота. Израснах в семейство с работещи родители, на по две работи, за да успяват да свързват двата края. Майка ми, една романтична дъщеря на Дон Кихот, работеше като касиер в банка. Тя освен да работи и да има семейство, мечтаеше някой ден да напише книга. Дълги години пишеше статии за различни вестници, списания, а по-късно и сайтове…
Мечтата й си остана завинаги мечта, и без това хората четат все по-малко. В свободното си време редактираше текстове и доклади, отново за жълти стотинки… Баща ми преди работеше в завод, а после избра свободна професия, като работа ту имаше, ту нямаше, а парите, които печелеше, стигаха колкото да не затвори. Години не успяваше да изкара печалба, след като плати данъци, заем и осигуровки. Години наред майка ми имаше страх дали той ще “успее да събере пари да плати заема за този месец”. Години спореха и се караха за това, кой какво харчи и защо пак не им стигат парите и за разходите за нас с брат ми… На английски ни учеше майка. Не стигаха средства за частни уроци.
Като днес си спомням, когато падна комунизмът преди двайсет и шест години. И го помня, независимо, че бях само на седем. Майка непрекъснато говореше по телефона и се мръщеше, а баща ми разговаряше с нея или с леля или с баба, а другата ми леля едва сдържаше сълзите си и не ме изведе на разходка, за да не видя “това положение” в държавата.
В “това положение” обаче те влязоха сами, стоейки пред един телевизор, слушайки едно единствено радио. Спомням си, че имаше оранжеви купони за захар, брашно и олио, но голяма част от тях оставаха неизползвани, понеже нямаше на кого да ме остави, а с дете и бременна да чакаш на опашка си е трудна работа. Помня, че я чух да псува шепнешком. Майка ми псуваше, когато беше ядосана и го правеше много ядно.
Помня, че повтарях забранените думи и тя спираше да нервничи и ми казваше да внимавам в картинката. Днес тя е на 63 и още работи в банка, поредната с модерно име. Още не й стигат годините за пенсия, защото била учила много. Е, може и да си купи последната година, но за повече пари няма. И добре, че работи, защото сега, докато си подреждам багажа, ще ми мели сол на главата. Все още като се ядоса, пуска по някоя и друга “забранена” дума и после слуша музика за успокоение с валидол под езика, и си слага някакви ароматни масла на слепоочието, било фенг шуй за балансиране на чакрите.
Баща ми наближава седемдесетте. Горд пенсионер с още тъмна коса, все още чете без очила и получава пенсия от 237 лева, която буди завист в приятелите му и затова не се събира вече с тях. И той все още работи, нали трябва да плати по един или друг начин това, което дължи, и добре, че е пенсията, изработена без един ден печалба в живота му, но с до стотинка изплатени данъци и осигуровки.
Двайсет и шест години минаха от онова време. Двайсет и шест трудни години. С история, която по някакъв начин прилича на приказка, в чийто край всички яли, пили и се веселили, и че ние сме били там и ние сме намазали от почерпката. Така беше, бяхме там, но не ни почерпиха. Разрешиха ни поне да си мечтаем, че един ден и ние ще бъдем от силните и успешните. И брат ми мечтаеше, още си мечтае, да се върне у дома и всичко да е на правилното място. Уви, от три години живее в чужбина. И всеки път, като се връща, нищо не се е подредило, нищо не е оправено, и той още по-натъжен си тръгва обратно, към подредената чужбина. Аз бях по-упорита, държах и Шипка, и прохода на Републиката непревземаеми, ако ще и да ям сини планини, копринено небе и по едно парче от Дунав и Черно море на ден, когато съм гладна. Не, няма да тръгвам за никъде, ще се трудя тук и ще градя семейство тук. Добре, че не гладувам често. Не знам обаче какво ще стане, когато разходите за детето нараснат… Не знам как щеше да е България, ако всичко се беше случило по друг сценарий, преди двайсет и шест години.
Аз съм Мария и съм ядосана, че все още търсим решения след двайсет и шест години от промяната. И дъщеря ми, макар да е на две, и тя вече дължи пари, заради взетите от държавата заеми. И съм още по-ядосана, че и брат ми, и братовчед ми са в чужбина. Ядосана съм, защото няма да дам на дъщеря си братче, защото няма да мога да го отгледам. Ядосана съм на клиентите, на шефовете, на колегите, на политиците, на родителите ми, които с кръв и пот са драпали за едно хубаво бъдеще и са отгледали един емигрант и една ядосана неемигрантка… И не знам защо пиша всичко това. Може майка ми да ме е заразила с вируса на писането още докато съм била малка. Олеква ти някак си, като си изпишеш душата на белия лист. Тя ме научи да пиша и да чета, да се отвори мисълта ми и… И какво?
Ако можех да върна времето назад, щях да кажа на хората: “Изгасете телевизорите. Изгасете радиото. Не четете вестници. Огледайте се. Какво край вас не ви харесва? Отговорът е около вас, не в черната пластмасова кутия на телевизора”.
И последно, преди да затворя и последния куфар… Късмет, българи. България е там, където сме ние.
На децата пожелавам да имат една щастлива България в сърцата си. А на родителите ни – да са живи и здрави и да дочакат пенсия. Приключих с багажа. Затворих и последния куфар.
Братко, идвам. Чакай ме утре. Мама ти праща мекички и помага на татко да научи английски.
.
- Куба открива посолство в САЩ
Куба и САЩ, които скъсаха дипломатическите връзки преди 54 години, ще отворят посолства на 20 юли 2015 г.
Барак Обама и Раул Кастро През април Барак Обама обяви решението си да извади Куба от терористичния списък, който се смята за препятствие пред отварянето на посолства.
45-дневният период на изчакване за влизане в действие на това решение изтече на 29 май.
Още през декември миналата година Кастро и Обама обявиха, че ще работят за възстановяване на дипломатическите отношения.
Ето какво съобщава tvevropa.com:
Историческо – така може да се определи откриването на посолства на САЩ в Хавана и на Куба – във Вашингтон.
Тепърва обаче ще следват важни стъпки към окончателното нормализиране на връзките между САЩ и Куба, като една от тях следва да бъде вдигането на американското икономическо ембарго над Хавана.
Като пръв материален знак за възстановяването на дипломатическите отношения между Куба и Съединените щати е отварянето на посолства на двете държави една в друга. Откриването на дипломатически представителства е първата историческа стъпка към нормализирането на отношенията между Хавана и Вашингтон след 54-годишно прекъсване. Досега двете страни имаха секции за интереси, които решаваха предимно консулски въпроси. Докато кубинското знаме се развее над сградата на мисията във Вашингтон, то американското ще изчака до пристигането на американския държавен секретар Джон Кери на Острова на свободата, който ще ръководи церемонията по издигането на националния флаг над посолството. Кери най-вероятно ще пътува за Куба през август. В Хавана настроението е приповдигнато.
Алберто Матос – професор по история:
За нас, кубинците, това е значително постижение. Решителна стъпка към нормализиране на отношенията ни със САЩ. Ще чакаме да видим какво ще се случи по-нататък, но смятам, че нещата ще се подобряват все повече.
Франциско Аяла – жител на Хавана:
Исторически момент е и за двете страни. Както за кубинците, така и за американците. Отношенията помежду постепенно ще се оправят.
Държавният секретар на САЩ Джон Кери ще посрещне във Вашингтон министъра на външните работи на Куба Бруно Родригес. Гостът първо ще присъства на откриването на новото посолство на комунистическата държава във Вашингтон, след което ще бъде приет от Кери в Държавния департамент. Двамата ще проведат важни дискусии, които говорителят на департамента Джон Кърби определи като „повече от едно ръкостискане”.
Съединените щати и Куба започнаха тайни преговори за възстановяване на връзките в средата на 2013 г, което доведе до историческото съобщение на17 декември 2014 г в Панама, когато Раул Кастро и президентът на САЩ Барак Обама заявиха, че страните им са разменили затворници и търсят начин за нормализиране на отношенията. Икономическото ембарго на САЩ срещу Куба засега остава в сила, като само американският Конгрес може да го отмени.
Сривът в отношенията между двете страни датира от 1 януари 1959 г, когато бунтовници, водени от братята Фидел и Раул Кастро свалиха подкрепяното от САЩ правителство на Фуленсио Батиста.
Управлението на Фидел Кастро слага край на благоприятния за американски компании бизнес климат в САЩ и приближава политически страната до бившия Съветски съюз. - Доган си купи нос на Черно море
Доган си купи нос на Черно море с помощта на ГЕРБ. Почетният председател на ДПС строи нов сарай на Чукалята, точно срещу остров „Света Анастасия“ – на място, което е стратегическо за националната сигурност на страната. – Това пише Mignews.info, позовавайки се на „Десант„.
Снимки: „Флагман“ и „Десант“ Сякаш за да покаже на вече 25-годишната политическа камарила у нас кой е истинският господар в тази държава, стратегът на мафиотската структура ДПС Ахмед Доган демонстративно започна грандиозен строеж на място, стратегическо за националната ни сигурност. При това, със съдействието на Община Бургас. Новият му сарай издига с бързи темпове ръст на нос Чукалята в бургаския парк „Росенец“, точно срещу българската светиня остров Св. Анастасия. И срещу Военноморската база в Атия, пише „Десант“.
Въпреки че поне от година се знае за скандала, нито местната, нито държавната власт се противопоставиха на своеволията на депесарския бос. Ето историята за поредната корупционна афера, в която главни действащи лица са от ГЕРБ.
Територията, на която се намира въпросният сарай на Доган, преди години е била собственост на „Лукойл Нефтохим Бургас“ АД. След това гигантът на нашата химическа промишленост, харизан през 1999 г. за жълти стотинки на братушките от амбулантния търговец Иван Костов, продава парцела от близо 180 декара на руската фирма „Стрейтлайн“. Само по себе си това е повече от явно посегателство върху националната сигурност на страната. Не само заради това, че от това място може да се проследи всяко движение в Бургаския залив и въобще в родните териториални води. От съществено значение е, че непосредствено до него е Бургаската военноморска база, по същество подразделение на НАТО.
По изпитаната класическа схема за добросъвестния трети купувач обаче част от терена (малко повече от 8 декара) през март 2014 г. е препродадено на регистрираната в началото на 2011 г. фирма „Хермес солар“ ООД. Нейният мажоритарен собственик тогава е Хайрие Сюлейман Хаджийска, която притежава 85% от първоначалния капитал на фирмата. И тук е пряката връзка с ДПС. Защото Хайрие е била секретарката не на кого да е, а на личния помощник на Доган – Ахмед Емин, отговарящ за паричните потоци от и към партията, „самоубил се“ при много странни обстоятелства на 17 октомври 2008 г. в Боянските Доганови сараи край София. Интересна е и историята на „Хермес солар“ ООД. Само за броени месеци след регистрацията си това дружество, чийто капитал е 100 (сто) лева, успява да се превърне в „една от водещите европейски компании и единствения производител на висококачествени кристални фотоволтаични модули“, както е записано в сайта на дружеството.
През 2013 г. обаче търсенето на оборудване за слънчеви електроцентрали замира. Нормално е в такава обстановка фирмата да се ориентира към някаква друга дейност. И това става – на 19 март 2013 г. „Хермес солар“ ООД закупува от руската фирма „Стрейтлайн“ въпросните 8 декара на нос Чукалята с две постройки върху нея за сумата от 1,7 млн. лева. Всъщност на това място е била базата за водни спортове на дружество „Нефтохимик“, а във въпросните сгради са държани състезателните лодки и яхти. Наблизо имало малък плаж, който всеки е можел да посети. Всичко това след нашествието на багери и булдозери вече го няма.
Апетитната земя от близо 180 дка, принадлежаща на руската фирма „Стрейтлайн“, а впоследствие част от нея – и на „Хермес Солар“ ООД, услужливо е подготвена за строеж от Община Бургас още в края на 2013 г. Тогава лично кметът на морския град Димитър Николов внася за одобрение в ОбС промени в подробния устройствен план (ПУП) на територията, с които терените са регулирани с предназначение „курортно строителство“. И тук става нещо съвсем неочаквано. След като фирмата добре се е напечелила през предишните години и е станала собственик на голям парцел, напълно нелогично на Хайрие и съдружника й Мустафа Шан им хрумва, че ще е най-добре да продадат дяловете си.
Но пък това е съвсем закономерно, ако се следва схемата за замитане на следите, използвана масово от мутренско-олигархичните фирми в периода на българския преход към демокрация. Така мажоритарен собственик на „Хермес солар“ ООД с 90% от дяловете става Снежана Карамфилова Карова, а 10% остават за Георгий Саропян, комуто другият руски гражданин Василий Рибаулин прехвърля своите 5%. До този момент Снежана Карова принадлежи към онази част от човечеството, която се характеризира като световно неизвестна.
След като става собственик на въпросните 8 декара, „Хермес солар“ ООД с двамата си вече съдружници и управител Карова с буквално рекордна бързина (за 7 календарни дни!) успява да се снабди от Община Бургас с разрешително за строеж на парцела и всички необходими за целта документи. След което на 22 юли 2014 г. изпълнителят на проекта – също така приближената до ДПС фирма „Главболгарстрой“, вече започва да се занимава с изкопните и строителните дейности.
Не без значение е и да се каже кой е авторът на проекта. Това е известният като приближен на ДПС и забъркан в редица съмнителни строежи арх. Калин Тихолов. Веднага районът е отцепен, на общинския път, който е водел към водната база и плажа, е поставена бариера и такава охрана, с каквато не може да се похвали, която и да е военна база у нас. Естествено странични хора и най-вече журналисти в зоната не се допускат…Година по-късно строежът е почти напълно завършен. Обясненията, които дават сега, през юли 2015 г., пред СКАТ служебните лица, определено са за хора със здрави нерви.
Кметът Димитър Николов, който лично е внесъл промените в ПУП-а на местността и явно е съдействал за рекордно бързото издаване на строителните книжа, е обхванат от амнезия. „Проверка дали се спазват точно документите за строеж може да се извърши буквално за дни. Ние сериозно се отнасяме към такива въпроси, ако ни сезирате, ще направим проверка“, казва той пред бургаски журналисти.
Бившият областен управител Павел Маринов (сменен през есента на 2014 г. от настоящия Вълчо Чолаков) също не знае или се прави, че не знае какво става на Чукалята: „Трябва да го проверим и ще ви кажа“, обяснява преди година той. РДНСК пък си измива ръцете с това, че „строежът е четвърта категория“ и поради това контролът върху осъществяването му е вменен на „отдел „Контрол на строителството и въвеждане в експлоатация при Община Бургас.“
Всичко обаче се оказва съвсем законно според Чанка Коралска – директор на дирекция „Строителство“ в бургаската община: „Аз не знам дали вилата е на Ахмед Доган, но по разрешението, което имам пред себе си, възложител е „Хермес солар“ ООД, това е и собственикът на терена. Той е изготвил проекти за инвестиционното си намерение, внесъл ги е в общината за одобрение и през юни 2014 г. има вече издадено разрешение за строеж.“
Малко по-късно обаче Коралска проявява безпокойство и обяснява пред медиите, че всъщност на това място не се прави никакъв сарай на Доган, на ДПС или на когото и да е, а „водно-спортна база и свързаното с нея благоустрояване на терена.“ А разпоредената от кмета проверка била установила, че „сградата е построена точно според одобрените документи и издадени разрешителни. Тя е двуетажна с един архитектурен елемент.“ Коралска или не е виждала построеното, или техническите лица, които е пратила там да проверят дали параметрите на вече готовия строеж отговарят на описаните в разрешителното, са били слепи или не са можели да смятат.
Защото от снимката, която наш екип направи откъм остров „Света Анастасия“ преди дни, съвсем ясно се вижда, че сградата е на 3 етажа, а „архитектурният елемент“ в средата й – по същество кула с разгърната застроена площ от не по-малко от 300 кв.м., се издига не на два, не на три, а на цели 5 етажа. С което общината на практика става съучастник в това крещящо закононарушение. Що се отнася до това дали този нов дворец има нещо общо с Ахмед Доган, рибари са свидетелствали, че лично са видели как той с голяма свита е идвал да наглежда как върви строителството. От което става очевиден и неговият личен интерес.
И тук законно идва въпросът трябва ли всичко това да ни изненадва?
Когато през 2009 г. Борисов за пръв път дойде на власт, много сериозно се закани, че ще събори всички сараи на Доган. Месеци наред и медиите, и обществеността дъвкаха тая тема в очакване наистина нещо радикално да се случи. Цялата патардия обаче приключи с показното разрушаване на барбекюто на Доган в Бояна, което единствено се оказа незаконно. Всичко друго си остана. Както и резиденциите на почетния председател на ДПС в Рибарица, в Девин, край Ивайловград, в родното му село Дръндар, първия му сарай в парк „Росенец“ и кой знае още къде из страната.
Между другото, една проверка през 2010 г., инициирана от самото ДПС (което означава – добре подготвена от него), излиза със становището, че всичко около изброените обекти е напълно законно. През това лято, а и през предишните, голям шум се вдигаше, когато някой наемател на плаж си позволяваше да забие повече чадъри от предписаното и с това да ограничи свободната за плажуване зона. След такива сигнали цяла глутница служебни лица се изсипваха на главата на арендатора, за да му съставят съответните актове с глоби в тях.
Тук обаче, на нос Чукалята, пред очите на всички се вдига цял палат в забранената за каквото и да е строителство 100-метрова крайбрежна зона, а същите тези служебни лица в хор твърдят, че нямало никакво закононарушение! Уродливата демокрация от мутренско-олигархичен тип, която се установи у нас изключително под влиянието на протурската и предателска спрямо интересите на българския народ и държава партия ДПС и лично на нейния архитект и строител Ахмед Доган, направи възможно реализирането на такива измамни схеми.
И в търсене на генезиса й, нека си припомним само онова, което каза председателят на Движението преди десет години на предизборно събрание: „Властта е в моите ръце. Аз съм инструментът, който разпределя порциите на финансирането на държавата.“ И ако някой си мисли, че сега, когато Доган се прави на обикновен български пенсионер, нещо се е променило, примерът с новия му сарай в Бургаския залив трябва да го убеди в обратното.
Източник: Мignews.info
.
- Супер кола Sin R1, създадена от български инженер (видео)
Видео с кадри от първата серийна БГ хипер кола Sin R1, заснето в Русе, и информация за техническите данни на модела, публикува регионалното издание Dunavmost.bg. Според изданието създател и собственик на фирмата е българският инженер и вече бивш състезател Росен Даскалов. Ето още какво пише „Дунав мост“:
Серийна версия R1 ще бъде представена през септември на салона във Франкфурт. Агрегатът за варианта за нормални пътища е на Chevrolet – LS3 6,2-литров, V-образен, осемцилиндров с мощност от 450 к.с. и максимален въртящ момент 430 Nм.
В комбинация с шестстепенна предавателна кутия, автомобилът е в състояние да се ускори от 0 до 100 км/ч за 3,5 секунди, от 0 до 200 км/ч за 9,7 и да развие максимална скорост от над 300 км/ч.
Срещу доплащане компанията ще предлага и 7-литров LS7 с 530 коня под капака или компресорният V8 с обем 6,2 литра LS9 с мощност 650 к.с. Трансмисията е 6-степенна секвенциална автоматична, като може да си поръчате и вариант с ръчна скоростна кутия. Диференциалът е с повишено триене.
Серийната версия на колата включва много екстри, като ABS, тракшън контрол, ново табло и ECU, електрическа инсталация с пауър модул, климатик, доработен и по-луксозен интериорен дизайн, включващ волан с интегрирани функции, централна конзола с поръчкови бутони, ръчно интегриран iPad или подобен 7-инчов таблет с Android, спортни седалки Recaro, контрол на въздушното задно крило, нова изпускателна система и др.
Sin R1 ще се сглобява в Англия, като амбициите на Даскалов е много части и детайли да се правят и в родния му град Русе. Цената ще започва от 60 000 лири.
Ето и видеозаписът с невероятната кола, направен по улиците на Русе.
- Елин Пелин: На оня свят
Елин Пелин На днешния ден, 18 юли, през 1877 г., в с. Байлово е роден сърцеведецът на селската душа на българина – писателят Димитър Иванов Стоянов, по-известен с литературния си псевдоним Елин Пелин. Публикуваме в негова памет един от неговите прекрасни разкази.
–––––––––––––––––
НА ОНЯ СВЯТ
Когато се разнесе из село новината, че дядо Матейко починал — никой не повярва, защото той обичаше да се шегува, па и по-напред такова нещо с него не бе се случвало. Ала когато баба Йова разправи за последния му час, всички се увериха, че тоя път той не се шегува. Върнал се човекът от дърва, разтоварил магаренцето си, вързал го, турнал му сенце и щом влязъл в къщи, та приседнал край огъня и запалил лулата си, нещо го прерязало през половината, той легнал, заохкал и…
Събрали се съседи, отишла и баба Йова. Нали бе сиромах самичък. Той и кротката му магаричка, сива като гълъбче, послушна и хрисима като калугерка. Отишла баба Йова, ама душа спира ли се, да я запре? Само, разправя тя, му викам да се прекръсти и той, божем сили, ама не може да мръдне. Донесоха му понуда шишенце ракия. Той я взе, засмя се, та чак, очите му светнаха и… издъхна.
Издъхна с усмивка. Дали че в рая му е тогава душата влязла, или че ракийка видя, това никой не може да каже.
Когато сиромах дядо Матейко тръгна за оня свят, той най-напред се спря на един кръстопът, дето имаше много пътници, такива като него.
— Добра стига! — поздрави ги той и без много да му мисли, попита: — Бре, байовци, накъде се отива за ада?
Всички го погледнаха зачудено.
— За пъклото, за пъклото кой път води? — поясни високо дядо Матейко.
Посочиха му го и той се упъти право по него.
„Мен сигурно там ще ме турят — мислеше той, — чакай барем с време да стигна. Не съм за рая аз сиромах човек… рая е направен за големците и за богатите. С тия дрипи и тия попукани ръце кой ще ме пусне там! Осемдесет години теглих и страдах като куче, та сега ли рахат ще видя? Истина, гледал съм по божия правина да живея, ама кой те пита. Нима Господ ще седне да води сметка на такива като мене? Нас ни са записали у дяволския тефтер още кога сме се родили… Се да съм бил прав, па съм сгрешил барем веднъж в пиянство! А пиех! От тегло и от мъка пиех, наистина, ама нали пиех? Така и така няма прокопсия, мислех си пий! Пий, па дето ще да му излезе края!… Постлах си хубавичко за пъклото! Сега там, там да си отида.“
Така вървеше дядо Матейко, унесен в своите мисли.
Но изведнъж някой изневидело го дръпна за кожуха отзад.
— Стой бре, човек, къде ще идеш?
— Па, ете, у пъклото — отговори старецът.
— У пъклото ли? Ти си сбъркал пътя, дядо!
— Море не съм го сбъркал аз… знам аз кой за къде е, не гледай ме, че съм прост.
— Ама ти си писан за в рая… Ето, аз съм ангел, пратен да те заведа там.
— Бре, момче, я си върви по пътя, не се подигравай със стари хора, че е срамота…
Ангелът като видя, че с добром не може, прегърна стареца и хвръкна високо към светлите небесни пространства, дето миришеше на чуден измирски тамян и дето прехвърчаха на тумби, на тумби светли ангели с босилек в ръце и пееха, та чак унисаха: „Свят, свят, свят, Господ Саваот!“
— Къде ме занасяш бре, момче, ще ти се карат там господарите — не видиш ли, че мириша на ракия — вика дядо Матейко и се дърпа да побегне, ала ангелът все по-силно лети и го носи в по-светло ширине, докато стигнаха до райските врата. Те бяха направени от злато и безцен камък и светеха като ясно слънце. Пред тях свети Петър чакаше със сребърен ключ в ръце и с голям тефтер под мишница.
— От кое си село? — обърна се той към дядо Матейко и взе да рови тефтера. Дядо Матейко няма накъде да шава. Хъка-мъка, па отвори уста:
— Ете, от Подуене съм…
— От По…?
— От Подуене! — викна високо дядо Матейко, като мислеше, че свети Петър не чуе.
— По… По… По… — взе да прелиства тефтера свети Петър, — Подуене. Добре — праведен.
— Не може да бъде! Имаш грешка, свети Петре.
— Каква грешка? Това не е зелник, а тефтер, прономерован, прошнурован и подпечатан с Божя ръка! – скара му се свети Петър.
— Добре, ама после да не се каете… — отговори дядо Матейко.
— Защо?
— А бе, човек, аз много пиех и не вярвам да съм праведен.
— Много си пил, ама и много си патил, та ти е простено — отговори свети Петър и му отвори вратата.
— А бе, свети Петре, да бях довел и магаричката — взе да моли дядо Матейко, но ангелът го тикна в рая и той, захласнат от учудване, не можа да изкаже думата си.
Щом влезе в рая, дядо Матейко се сети за бабата си, която бе оставила греховната земя много време преди него.
— Мене като пуснаха тук, че пиянствувах и я побийвах, нея трябва да са я турили в средата. Тя беше и от божа кравичка по-кротка и прощаваше всичко… Ех, какво ли щеше да се случи с мене без нея?
И той се обърна към едно ангелче:
— Ей, фъркатичко, тук има ли някоя баба Матейца — Трена по име?
— От кое село? — попита ангелчето.
— От Подуене…
— Има, има — рече ангелчето и поведе стареца из рая.
— Бре, че хубости, бре, че чудесии! — дивеше се дядо Матейко, като гледаше тия чудни райски красоти, които само праведниците ще видят.
— Ами поп Николай тука ли е? — почна да разпитва той Мъничкото ангелче.
— Кой?
— Поп Николай от малката черква, дето ни даваше пари с лихва… Срам ме е да го срещна. Имаше да му давам, па той умря и дългът му умря.
— Поп Николай е в катрана, дядо.
— Стой не думай!
— Честна дума!
— Ами нали беше, божем, поп — свещеник!
— Се едно… Тук не бръснат никого — всекиму според делата му. Поп бил, ама грешил. Владиката, че е владика, па и той е в пъклото.
— Бре, не думай!
— И той е наказан, дядо… Той бе владика, истина, ама се гордееше със сана си и само големците считаше за хора, а сиромасите, бедните хич и не поглеждаше. Гнусеше се от тях и ако им даваше милостиня, даваше я с презрение, като гледаше час по-скоро да се отърве… Обличаше се богато и преяждаше всеки ден, а хората учеше ла се въздържат… Това не е ли грях?
Дядо Матейко поотри челото си с ръка, па рече:
— Па знам ли аз грях ли е, не е ли. Ние сме прости, не разбираме. Махни това, ами я ме заведи в кръчмата да пийна една ракийка, че гърлото ми гори на въглен.
— Е, дядо, тук кръчми няма! — рече ангелчето.
— А, няма ли?
— Няма, няма!
Бива ли при тия красоти да няма кръчми? Ами къде ще се спре човек да си почине, да пийне чашка ракийка, ла се подкрепи? Виж ме, чак от земята ида, уморен съм… Там попът ни казваше, че в рая има всичко, що душа поиска, пък то… До-харно да бях отишъл в ада. Там има ли кръчми?
— Там има.
— Я ме заведи там, молим те, защо ми е тукашният рахат, кога няма капка ракия! В пъклото, истина, е зло, ама аз съм научен: ще тегля, па в добър час ще си пийна и то ще ми олекне.
— Не може, дядо!
— Ех! — въздъхна старецът. — Та това на затвор прилича! Да не можеш да отидеш, къде искаш!
— Ще навикнеш, дядо! — рече да го утеши ангелчето.
— Ех, още ли има да се уча! — въздъхна пак дядо Матейко и взе да хитрува.
— А бе, момче — рече на ангелчето, — харно е да отворите и кръчма тука. Хем да срещна дядо Господ, ще му кажа право в очите, че е харно… Най-напред няма къде бирникът да слезе, та друго всичко махни!
— Тук бирници няма, дядо.
— А, няма?
— Няма я!
— Ох, света майко Богородичке, наистина тук на рахат ше бъда! — извика от радост дядо Матейко и като се прекръсти, настави:
— Е това най-много ви харесвам!
И той тръгна по-скоро да намери бабата си.
.
- Бърни Сандерс – следващият американски президент?
Чували ли сте името Бърни Сандерс? Така може би ще се казва следващият американски президент. Сенаторът от щата Върмонт е най-дългогодишният независим член на американския Конгрес в историята на Конгреса. Самоопределящ се като демократичен социалист, Бърни е някакво необичайно явление в американския политически живот, доминиран от двата гиганта – Републиканската и Демократическата партия.
Започнал политическата си кариера през 1981 г. като независим кмет на най-големия град в щата Вермонт – Бърлингтон, тогава побеждавайки дългогодишния кмет от Демократическата партия, Бърни бива преизбиран за още 3 двугодишни мандата след това. През 1990 г. става независим конгресмен от Вермонт в долната камара на Конгреса, където бива преизбиран в продължение на 16 години. През 2006 г. е избран за Сенатор от Вермонт и преизбран през 2012 г. с голяма преднина – 71% от гласовете.
През цялата си политическа кариера Бърни Сандерс защитава прогресивните виждания и интересите на обикновените американци, които са подложени на постоянни удари вече повече от 30 години.
С идването на Роналд Рейгън на власт икономическият неолиберализъм завладява американската политика и продължава господството си до ден-днешен. Изразява се главно в уронване на устоите на работническите профсъюзи и укрепване на позициите на големите корпорации и Уолстрийт. Резултатът е замразяване на растежа на работните заплати като дял от производителността на труда, за сметка на печалбата, което закономерно води до огромно социално неравенство в Америка. Икономистите изчисляват, че ако реалните работни заплати са продължили да нарастват едновременно с нарастването на производителността на труда в САЩ със същия темп, както преди ерата на икономическия неолиберализъм, то днес те би трябвало да са два пъти по-големи. Вместо това, всяка година 90% от новоизработения доход в САЩ отива в ръцете на единия процент най-богати американци, под формата на печалба и икономическа рента, за сметка на останалите 99%.
На 25-ти май тази година, пред 5 хиляди съграждани в Бърлингтон,
сенатор Бърни Сандерс официално обяви предизборната си кампания
за президент на САЩ. Опитният политик знае прекрасно, че този пост не може да бъде спечелен като независим, и поради това потърси номинацията на Демократическата партия. Независимият Сандерс се явява на първични избори в Демократическата партия, където главен негов противник ще е Хилари Клинтън.
В първите 24 часа след стартирането на кампанията си Сандерс събра над $1.5 милиона, а впоследствие сумата нарасна на над $8 милиона, събрана от над 200 хиляди обикновени американци. Средната изпратена парична помощ е около $40. Сандерс не приема пари от класата на милиардерите (както той ги нарича) и големите корпорации, които никак не го харесват. Американските медии, засега, се опитват или да го игнорират, или да го представят за кандидат, който няма реални шансове. Факт е, че 95% от всички американски медии са собственост на 6 големи корпорации.
Ентусиазмът сред обикновените американците относно Бърни обаче нараства с всеки изминал ден и сенаторът от Вермонт започва да топи първоначалната дистанция на много по-разпознаваемата като име Хилари Клинтън.
Какво кара американците така масово да застават зад Бърни
и да препълват залите навсякъде, където той говори в предизборните си обиколки?
Най-добре е да представим част от речта му на 25 юни тази година в Бърлингтон:
„Социалното неравенство: Днес живеем в най-богатата нация в историята на света, но това всъщност не означава нищо за повечето от нас, защото повечето от богатството е притежавано и контролирано от шепа хора. Сега в Америка имаме по-голямо неравенство в разпределението на доходите, отколкото във всяка друга развита държава в света, а пропастта между най-богатите и всички останали е по-дълбока, отколкото бе през 20-те години на миналия век преди Великата депресия. Проблемът за социалното неравенство е главният морален, икономически и политически проблем на нашето време. И ние ще го решим.
Нека бъда пределно ясен. Има нещо поначало грешно, когато най-богатите една десета от единия процент притежават почти толкова богатство, колкото долните 90%, и когато 99% от целия нов доход отива в най-богатия 1%. Има нещо поначало грешно, когато в последните години наблюдаваме увеличаване на броя на милионерите и милиардерите, докато в същото време милиони американци работят повече часове за по-ниски заплати и имаме най-високата стойност на детска бедност от всяка напреднала държава в света. Има нещо поначало грешно, когато едно семейство притежава повече богатство, отколкото долните 130 милиона американци. Гротесктното ниво на неравенство е неморално. То е лош икономикс. Не може да продължава дълго. Този вид изкривена икономика не е това, което Америка трябва да бъде. Това трябва да се променени и като ваш президент, заедно, ние ще го променим.
Икономикс: Но не е само социалното неравенство. Трагичната реалност е, че за последните 40 години великата средна класа на нашата страна, на която някога останалият свят завиждаше, изчезва. Въпреки огромното технологично развитие и нарасналата производителност на труда, средният семеен доход е с почти с $5000 по-нисък, отколкото бе през 1999 г. Във Върмонт и навсякъде в тази страна не е необичайно хората да работят две или три работи, само за да могат да закърпят достатъчно доход за съществуване и малко здравно осигуряване.
Истината е, че реалната безработица не е 5.4%, както четете във вестниците. Тя е близо 11%, ако включите и тези работници, които са се отказали да търсят работа или работят на непълно работно време, като в същото време искат пълен работен ден. Младежката безработица е над 17%, а тази при чернокожите младежи е много по-висока. Днес, за срам, имаме 45 милиона хора, живеещи в бедност, много от които работят нископлатена работа. Те са хората, които се борят всеки ден да намерят парите за изхранването на децата си, за плащането на сметките за ток и да сложат бензин в резервоара на колата си, за да могат да идат на работа. Тази кампания е за тези хора и за изнемогващата ни средна класа. Тя е относно създаването на една икономика, която работи за всички, а не само за единия процент.
Законът “Обединени граждани” (Citizens United) – (Б.р.: това е закон, който признава корпорациите за физически лица, и който позволява неограничено финансиране на политическите партии от богатите американци): Мои братя американци, в резултат на катастрофалното решение на Върховния съд относно Citizens United, американската политическа система стана напълно корумпирана, а основите на американската демокрация се подрониха. Това, което всъщност Върховният съд каза, бе, че за класата на милиардерите не бе достатъчно да притежава повечето от нашата икономика. Сега тя може също да притежава и американското правителство. И това е точно, което те се опитват да направят.
Американската демокрация не е относно това милиардерите да могат да купуват политически кандидати и избори. Тя не е относно братята Koch, Sheldon Adelson и други невероятно богати индивиди, харчещи милиарди долари, за да изберат кандидати, които ще направят богатите по-богати, а всички останали по-бедни. Според медиите, само братята Koch – едно семейство – ще изхарчат повече пари в тези избори, отколкото цялата Републиканска или Демократическа партия. Това не е демокрация. Това е олигархия. Във Върмонт и в други предизборни срещи, ние знаем какво трябва да представлява американската демокрация. Тя трябва да е един човек – един глас, като всеки гражданин има еднаква тежест, и където няма потискане на гласоподавателите. И това е видът американска политическа система, за който трябва да се борим в тази кампания.
Промяна на климата: Когато говорим за нашите отговорности като човешки същества и родители, не съществува нищо по-важно от това да оставим тази страна и цялата планета при условия, които са добри за съществуването на децата и внуците ни. Дебатът приключи. Научната общност се изказа единодушно. Промяната на климата е реална. Тя е предизвикана от човешката дейност и вече създава унищожаващи проблеми в САЩ и по целия свят. Учените ни казват, че ако не трансформираме решително енергийната си система далеч от изкопаемите горива към енергийно ефективни източници и възобновяема енергия, планетата ще се се затопли с 5 до 10 градуса по Фаренхайт до края на десетилетието. Това е катастрофално. Ще означава по-голямо засушаване, повече глад, покачващо се морско равнище, повече окисляване на океаните, повече урагани, повече болести и по-голямо човешко страдание. Ние не трябва, не можем и няма да позволим това да се случи.
Не е тайна, че съществува огромно недоволство от американската политика днес. В изборите през ноември 2014 г. 63% от американците не гласуваха, включително 80% от американската младеж. Анкета след анкета ни казва, че гражданите ни вече нямат доверие в нашите политически институции и като се има предвид силата на големите пари в политическия процес, те имат сериозни съмнения относно това, колко значим всъщност е техният вот и дали изобщо политиците имат някаква представа какво се случва в техния живот.
Няма да е лесно да се преборим с това политическо отчуждение, този цинизъм и този разбираем гняв. Това е сигурно. Но точно това е, което, заедно, трябва да направим, ако ще трябва да преобърнем тази страна – и това е всичко, за което е тази кампания.
И за да обединим хората, ние се нуждаем от прост и директен прогресивен план, който отговаря на нуждите на народа ни, и който ни предоставя виждане за много различна Америка.
И кой е този план?
Работни места, работни места, работни места: Ще започне с работни места. Ако наистина искаме да спрем западането на средната класа, ние се нуждаем от голяма федерална програма за работа, която ще даде добре платена работа на милиони американци. Във време, когато нашите пътища, мостове, напоителни системи, жп линии и летища се рушат, най-ефективният начин за бързо създаване на смислени работни места е да се обнови рушащата ни се инфраструктура. Ето защо представих законодателно предложение, което да инвестира $1 трилион в рамките на 5 години за модернизирането на реалната ни инфраструктура. Това законодателство би създало и поддържало поне 13 милиона добре платени работни места, докато в същото време би направило страната ни по-производителна, ефективна и сигурна. И аз ви обещавам, че като президент ще превърна тази законодателна инициатива в закон. Също ще продължа да се противопоставям на сегашните ни търговски политики. (Б.р: Сандерс е един от най-яростните противници в Сената на Трансатлантическото търговско споразумение). В продължение на десетилетия президенти и от двете партии поддържаха търговски споразумения, които ни струваха милиони добре платени работни места, тъй като корпоративна Америка закри тук заводи и ги премести в страни с нископлатен труд. Като президент моите търговски политики ще прекъснат този цикъл от споразумения, които обогатяват за сметка на трудовите хора на тази страна.
Увеличаване на заплатите: Нека бъдем честни и признаем, че милиони американци днес работят за напълно неадекватни заплати. Сегашната федерална минимална заплата от $7.25 на час е заплата на глада и трябва да бъде увеличена. Минималната заплата трябва да позволява нормален живот, което означава, че трябва да се увеличи на $15 на час в следващите няколко години, което означава точно това, което неотдавна направи Лос Анжелис и аз ги аплодирам.
Целта ни като нация трябва да гарантира, че никой, който работи на пълен работен ден, няма да живее в бедност. Освен това, трябва да създадем равно заплащане за работещите жени. Безсъвестно е, че жените изкарват 78 цента срещу всеки долар, който изкарват мъжете, вършещи същата работа. Също трябва да прекратим позора, при който милиони американски работници, често изкарващи по-малко от $30 000 на година, работят по 50-60 часа на седмица, без да им е заплащан извънредния труд. И трябва да заплащаме болнични дни и да гарантираме платен годишен отпуск за всички.
Как ще премахнем социалното неравенство: Тази кандидат-президентска кампания ще изпрати съобщение на класата на милиардерите. Съобщението е: Вие не може да имате всичко. Не може да получавате огромни данъчни облекчения, докато има гладуващи деца в тази страна. Не може да изпращате работните ни места в Китай, докато милиони търсят работа. Не може да криете печалбите си на Кайманските острови и на други райски данъчни кътчета, докато има огромна нужда във всеки ъгъл на тази страна. Вашата алчност трябва да бъде спряна. Не може да се облагодетелствате от всички предимства на Америка, ако отказвате да приемете задълженията си.
Ето защо се нуждаем от данъчна система, която е справедлива и прогресивна, която ще накара богатите индивиди и печеливши корпорации да започнат да плащат справедлив дял от данъците.
Реформирайки Уолстрийт: Време е да раздробим най-големите финансови институции в страната. Уолстрийт не може да продължава като отделен остров сам за себе си, залагащ на хазарт трилиони в рискови финансови инструменти, докато очаква обществото да покрива загубите му. Ако една банка е твърде голяма, за да бъде позволено да фалира, това означава, че е твърде голяма, за да има правото изобщо да съществува. Нуждаем се от банкова система, която е част от създаващата работни места продуктивна икономика, а не шепа огромни банки на Уолстрийт, които се занимават с безотговорни и нелегални дейности.
Реформа в провеждането на политическите избори: Ако сме сериозни относно създаването на работни места, относно промяната на климата и нуждите на децата и възрастните, трябва да сме много сериозни относно реформирането на финансирането на политическите кампании и нуждата за конституционна добавка за отмяната на Citizens United. Казвал съм го преди, ще го кажа отново. Няма да номинирам съдия за член на Върховния съд, който не е заявил твърдо, че ще работи за отмяната на катастрофалното решение, подкопаващо демокрацията ни. В дългосрочен план, трябва да идем по-далеч и създадем публично финансиране на изборите.
Да спрем промяната на климата: САЩ трябва да водят света в спирането на промяната на климата. Можем да сторим това като трансформираме енергийната ни система от природни, изкопаеми горива в енергийно ефективни и възобновяеми енергии като вятърна, слънчева, геотермична и биологична. Нуждаем се от данъчно облагане върху дейностите, отделящи въглероден двуокис.
Здравеопазване за всички: САЩ остават единствената развита държава в света, която не гарантира здравеопазването за всички като право. Въпреки скромния напредък на здравното законодателство на президента Обама, 35 милиона американци продължават да нямат здравна застраховка, а много други са непълно застраховани. Въпреки това продължаваме да плащаме повече за здравеопазване на глава от населението, отколкото всяка друга нация. САЩ трябва да се присъедини към останалия индустриален свят и да гарантира здравното осигуряване за всички като право, придвижвайки се към система на правителствено заплащане на здравеопазването за всички.
Защитавайки най-уязвимите членове на обществото ни: По време, когато милиони американци изнемогват, за да поддържат главите си над водата икономически, когато бедността сред старите хора нараства, когато милиони деца живеят в отчаяна бедност, моите републикански колеги, като част от техния неотдавна приет бюджет, се опитват да направят ужасната ситуация дори по-лоша. Ако можете да го повярвате, бюджетът на Републиканците оставя 27 милиона американци без здравна осигуровка, съкращава драстично държавно покритото здравно осигуряване и прави по-трудно за семействата от средната класа да си позволят да изпратят децата си в колеж. И накрая, като капак на всичко това, те предоставят огромно данъчно облекчение за най-богатите семейства в тази страна, докато в същото време увеличават данъците за работещите семейства.
Е, нека кажа на моите колеги–Републиканци, че уважавам виждането им, но не съм съгласен с него. Вместо да се орязват социалните придобивки, ние ще ги разширим. Вместо да орязваме образователните програми и детските градини, ние ще се придвижим към безплатни детски градини за всички деца в тази страна. Както Франклин Делано Рузвелт ни напомни, величието на една нация се оценява не по това, какво тя предоставя на най-облагодетелстваните, но по това как тя се отнася към хората в най-голяма нужда. И това е видът нация, в която ние трябва да се превърнем.
Висше образование за всички: И когато говорим за образование, нека бъда пределно ясен. В силно конкурентната глобална икономика ние се нуждаем от най-добре образованата работна сила, която можем да създадем. Безумно и контра-продуктивно на интересите на страната ни е това, че стотици хиляди умни млади хора не могат да си позволят да идат в колеж, и че милиони други завършват университета, натоварени с планини от дълг, който ги затиска с десетилетия. Това трябва да се прекрати. Ето защо, като президент, ще се боря да направя обучението в държавните колежи и университети безплатно, както и значително да намаля лихвите по съществуващите студентски заеми.
Война и мир: Както всички знаем, живеем в труден и опасен свят, където съществуват хора, които ни мислят злото. Като президент ще отбранявам тази нация, но ще го правя с отговорност. Като член на Конгреса аз гласувах против войната в Ирак и това бе правилният вот. Яростен противник съм на безкрайната война в Близкия изток – война, която е ненужна. Трябва да сме енергични в борбата с тероризма и Ислямска държава, но не трябва сами да носим този товар. Трябва да сме част от международна коалиция, водена от мюсюлманските нации, която може не само да победи Ислямска държава, но и да започне процеса за създаването на дълготраен мир.
Както някои от вас знаят, аз съм роден в една далечна земя, наречена Бруклин, Ню Йорк. Баща ми е дошъл в тази страна от Полша без един цент в джоба и без образование. Майка ми е завършила средно образование в град Ню Йорк. Бащи ми работи почти през целия си живот като продавач на боя и семейството ни бе твърдо в по-ниските слоеве на средната класа. Родителите ми, брат ми и аз живеехме в малък апартамент, чиито наем бе контролиран от общината. Мечтата на майка ми бе да се преместим от малкия апартамент в наш собствен дом. Тя почина млада и мечтата й никога не се сбъдна. Като дете научих по много, много начини какво означава липсата на пари за едно семейство. Това е урок, който никога не забравих.
Видях обещанието на Америка в моя собствен живот. Родителите ми никога не биха си помислили, че техният син може да бъде американски сенатор, камо ли да се кандидатира за президент. Но за твърде много от нашите братя американци мечтата за прогрес и възможност е отнета от стърженето на една икономика, която насочва цялото богатство към върха.
И на онези, които казват, че не можем да възобновим мечтата, аз казвам просто погледнете къде стоим сега. Това хубаво място някога бе грозен, запустял жп двор, който не служеше на обществените интереси. Като кмет аз работих с хората на Бърлингтон, за да помогна да превърнем този океански бряг в хубавото публично пространство, каквото го виждаме днес. Поуката, която трябва да си направим е, че когато хората застанат заедно и са готови да се борят, не съществува нищо, което да не може да бъде постигнато. Можем да живеем в страна:
– Където всеки човек има здравно осигуряване като гражданско право, а не привилегия;
– Където всеки родител може да има качествена и достъпна детска градина за децата си, където всички млади хора с нужните за това качества, независимо от дохода, могат да идат в колеж;
– Където всеки пенсионер може да има достоен и сигурен живот, а не да е принуден да избира, дали да има лекарсва или храна;
– Където всеки ветеран, който защитава тази нация, получава здравеопазването и придобивките, които е изкарал и получава уважението, което заслужава;
– Където всеки човек, независимо от раса, религия, здравословно състояние или сексуална ориентация, получава пълното обещание за равенство, което е наше рождено право като американци.
Това е нацията, която заедно можем да изградим и аз ви моля да се присъедините към мен в тази кампания да построим бъдещето, което работи за всички нас, а не само за малкото на върха…“
Снимка: БГНЕС На първи януари 2015 г. сенатор Сандерс назначи за свой икономически съветник професорката от икономическата школа на Модерната монетарна теория Стефани Келтон. Всички прогресивни движения в САЩ, сред които и “Окупирай Уолстрийт”, застанаха зад Бърни Сандерс.
.
Превод: Райчо Марков
Източник: Zahariada.com
- Министър Митов от САЩ: България подкрепя Трансатлантическото търговско споразумение
Външният министър Даниел Митов потвърди западната и проевропейска политика на България
.
Външният министър Даниел Митов потвърди западната и проевропейска политика на страната ни. Като част от работното си посещение в САЩ, той говори за предизвикателствата на Балканите по време на открита лекция в Центъра за стратегически и международни изследвания във Вашингтон.
В американската столица министър Митов коментира и енергийната политика правителството ни, която по думите му е успешна отчасти и заради българо-американското партньорство. Той увери, че в България руски газ няма да спре да тече и припомни за съществуващия договор за това до 2030-та година. За БНР Митов допълни, че сега задачата е да се изградят нови връзки, които да помогнат за диверсификацията на снабдяването с газ и така да се стигне до намаляване на цената.
Външния ни министър каза още, че България подкрепя Трансатлантическото търговско споразумение (TTIP), по което в момента Европа няма обща позиция.
Такова едно споразумение ще бъде, от една страна, от полза за всички европейски държави, защото ще увеличи търговския стокообмен, ще създаде много по-големи възможности за бизнеса включително и българския, и от друга страна, ще заздрави трансатлантическата връзка, което в този геополитически момент е много важно.В сряда Даниел Митов ще изнесе лекция в Европейския институт и се срещне с няколко конгресмени, сред които Джон Маккейн. Вечерта ще присъства на церемония по награждаване със „Златна Лаврова клонка“ на американски партньори за приноса им за присъединяването на България към НАТО.
По време на посещението си, външният ни министър смята да повдигне и въпроса с привличане на повече американски туристи. Според Д.Митов има туристически пазари, които България до момента изобщо не е открила.
Чуйте запис на кореспондента на БНР в САЩ Младен Петков и казаното от министъра.
Източник: БНР
.