Авторски
- Разходка в гетото
Милена Фучеджиева, в. „24 часа“
.
Милена Фучеджиева B първата година от емиграцията ми в Америка ми се наложи да отида до Филаделфия с колата. Бях съвсем нов шофьор, карах стар шевролет и скоростта и безмилостният поток от бързи коли на фрийуея ме ужасяваха. Нямах на кого да оставя дъщеря ми, която беше на 9 години, и тръгнахме от Вирджиния на 6-часово пътешествие.
Свърших си работата и въпреки увещанията на познатите ми да останем да преспим там, не можех да си позволя да отсъствам от работа за повече от ден. Беше нощ, обясниха ми как да изляза от града, но всеки, който е карал в Америка, знае, че дори и опитните шофьори изпускат изходите. На всичкото отгоре не може да караш бавно, не ти позволяват, полицията те спира да провери дали не си дрогиран или пиян.
Бях се вкопчила във волана в тъмното,
разтреперана
от страх за детето,
и се мъчех хем да не карам бавно, хем да разчитам всички табели, за да не изпусна изхода за фрийуея, водещ до Вирджиния. Изведнъж обаче светна лампичката за бензина – не се бях сетила да напълня резервоара, преди да тръгна. Нямаше как, трябваше да се измъкна от потока и да търся бензиностанция. Излязох на първия възможен Exit и след секунди видях бензиностанция. Установих, че нямам кеш. Трябваше да изтегля пари, за да си платя бензина. Черният бензинджия ми каза, че нямат банкомат и не приемат банкови карти. Попитах го къде бих могла да изтегля пари, той ми каза, че единственото място е супермаркет по-надолу по булеварда, но не ми препоръчва да ходя там. Нямах друг избор – или трябваше да намеря кеш и да налея бензин, или да спим с детето в колата до сутринта. Изобщо нямах идея какво означаваше, че не ми препоръчва да ходя до този магазин, нито пък бях наясно с американските опасности. Бях новодошло наивно момиче, живяло в комунистическа България, помъкнало детето си в непозната територия.
Отново тръгнахме по “улиците на Филаделфия”, но не на Брус Спрингстийн, а по улиците, които бях гледала на видео в България. От двете страни на булеварда сградите бяха тъмни, никакви реклами, никакви светещи прозорци, уличното осветлението беше слабо. Най-светлите места бяха огньове, горящи във варели с тъмни човешки сенки, греещи се около тях. Вятърът подмяташе боклуци и вестници по пътя и най-накрая проумях, че съм попаднала в гетото.
С облекчение спрях пред супера. С всичкия си наивен български акъл реших да не рискувам с Радина в магазина, щом е опасен, и
ѝ казах да
заключи всички
врати и да не
отваря на никого
в никакъв случай. Тогава нямаше мобилни телефони. Изтичах и влизайки, се огледах за банкомат. Видях нещо невиждано за мен – бях единственият бял човек в магазина. Хората ме гледаха странно, някои открито враждебно. Престраших се да попитам къде е банкоматът. Наредих се на опашката за кеш, където погледите бяха смразяващи. Краката ми трепереха заради детето и заради цялата безумна ситуация, в която се бях вкарала. Дойде охраната и прошепна в ухото ми:
“Какво правите тук?!”
Съвсем се разтреперах, нищо лошо не правех.
“Трябва ми кеш, свърши ми бензинът, на бензиностанцията няма…”
Той ме прекъсна под все по-гневните погледи на черните клиенти, разбрал, че съм чужденка, която няма представа в какви обстоятелства е попаднала.
“Вземайте парите и да излизаме, тук не ви е мястото…”
Взех си кеша и бързо се изнизах, придружена от черния охранител. Като видя, че съм оставила и дете в колата, човекът съвсем се потресе. Взе си колата и тръгна с нас, извеждайки ни от гетото в безопасност. Тогава разбрах, че в гето не се ходи непоканен. Има квартали, които са бели, и други, които са черни. Минаха години и въпреки че вече има все повече смесени квартали, гетата са си там, където винаги са били, там и ще си останат.
Няколко години по-късно, когато вече живеех в Лос Анджелис и работех за “Диор”, бях свидетел на ясното разделение между бели и черни при очакването на присъдата за О Джей Симпсън.
О Джей беше голям бейзболист, красив мъж, черен, актьор, легенда, който се беше разделил с бялата си жена. От ревност и под влияние на изключително гадната дрога кристален метамфетамин той жестоко закла жена си и гаджето ѝ в дома ѝ. Всичко това се случваше само 2 г. след бунтовете в Ел Ей срещу несправедливата оправдателна присъда на бели полицаи, пребили Родни Кинг. Ел Ей беше покрит от облаци дим от пожарите, които черните запалиха, рушейки и подпалвайки десетки магазини. Бяха извикани на помощ Националната гвардия, войници от 7-а дивизия, както и тюлени от Първа морска дивизия. Загинаха 52-ма души, щетите бяха над 1 милиард. Бунтът от 1992-а беше най-големият след бунтовете през 1960 г.
Според статистическо проучване за очакваната присъда за О Джей белите и латиносите смятаха, че той трябва да е осъден, докато черните бяха категорично против. Нацията беше брутално разделена. Един от адвокатите на О Джей, Робърт Шапиро, ми беше клиент. Продавах му вратовръзките и костюмите, с които се явяваше в съда. Денят преди присъдата всички бутици в Бевърли Хилс заковаха върху витрините си големи дървени плоскости. В прекрасните магазини, пълни със стока, която можеха да си я позволят шепа хора, настана странен мрак. Треперехме какво ще се случи на следващия ден, знаехме, че
ако О Джей бъде
осъден, в града
ще има
гражданска,
расова война Черните бяха прави – белите полицаи, пребили Родни Кинг, бяха несправедливо пуснати на свобода. Знаеха, че О Джей е виновен, но по логиката на бедните и онеправданите този път техният човек трябваше да остане свободен, дори и несправедливо, дори и оставил след себе си кървава баня. Убийствата бяха особено жестоки, но черните искаха мъст. Искаха равенство в несправедливостта.
О Джей Симпсън беше оправдан в един от най-невероятните съдебни процеси в историята. Белите възнегодуваха, черните ликуваха. А ние махнахме дървените плоскости от витрините и продължихме business as usual, както обикновено. Аз, като българка, идваща от току-що освободила се от комунизма държава, постепенно започнах да разбирам, че понякога справедливостта може да бъде жертвана срещу мир. После, в гражданско дело, семействата на убитите Браун и Голдман осъдиха без проблем О Джей да им изплати огромна сума пари, но той беше на свобода, а децата им мъртви.
В момента сме свидетели на все по-нарастващо расово напрежение между българи и роми, което някой се опитва да канализира в протест на 2 май – “Протест срещу циганските своеволия и бездействието на държавата”.
Миролюба Бенатова, един от най-безкомпромисните тв репортери, направи репортаж от циганското гето в Сливен, който показа, че след като години наред ромите слушаха слогана “циганите на сапун”, най-накрая няколко ромски дечица изкрещяха на камерата на Миролюба “Българите на кайма!”. Права е, че трябва да се показват и двете страни на един проблем.
Проблемът обаче не е в това, че ние не сме добре дошли на улиците ИМ,
защото улиците
им са и наши
проблемът е в изсечените гори, които предизвикват наводнения, в пребитите възрастни хора, в групите роми, които се возят без билети и контрольорите не смеят да глобят или свалят, в безбройните претопени паметници на големи български личности. Проблемът е и в ромките, които раждат много деца, живеейки на гърба на държавата.
Държавата и полицията досега не са намерили начина да се борят с престъпността, както и с бедността, които са неразривно свързани. Бенатова обвини полицаите в бездействие при заплахите на ромите към нея. Какво трябваше да направят? Да арестуват тези хора и да я изложат на много по-голям риск тя и екипът ѝ да бъдат пребити, докато дойдат подкрепления? Правилата на цивилизацията не работят в гетото, наивно, а и манипулативно е да имаш подобни очаквания. Двама полицаи, обградени от в пъти повече роми, които за секунди биха станали тълпа, могат само кротко да те изведат от гетото, но не и да упражняват закона. И когато ходиш там, не можеш да очакваш друго. Подобни репортажи не помагат с нищо, журналистическата истина тук е самоцелна, защото улиците в гетото не са “наши”. Дотам се стигна след две десетилетия обедняване на България, в което не обедняха и оскотяха само ромите, но и белите българи. Расизъм ще има винаги и е илюзия, че някога ще сме равнопоставени. Не е илюзия, че когато една държава е системно ограбвана от шепа бели българи, подпомогната от няколко подобни на тях роми, правителство след правителство,
нетърпимостта
от бедността става
взаимна
Социални работнички и лекари не могат да бъдат бити. Нека да бъдат придружавани от полиция, за да могат да си вършат работата. В момента се правят първи крачки да се ограничи източването на държавата със социалните помощи. Родителите на малолетните ромки, раждащи деца, вече няма да получават пари за момичетата си. Само момичетата ще получават пари за децата си. Може би това ще принуди родителите роми да не поощряват детските бракове. Същевременно малолетни ромки раждат масово и са търгувани на пазар за булки. Всички привидности за цивилизовано общество рухват при този факт. Цивилизацията е много далече от нас, щом момичета се търгуват като добитък.
Единственото спасение за нас и тях заедно е образованието, друго спасение няма. Протестът, тръгнал от фразата “Българите на кайма”, няма да постигне нищо друго освен възможността да се избием едни други. Кръвта няма да постигне нищо друго освен кръв. Няма да има справедливост за никого. Освен пари за образование трябват и хора,
готови да жертват
времето си, за да
работят с ромите Начините да живеем в мир стават все по-малко. Репортажите не помагат, само нажежават атмосферата. Телевизиите правят рейтинг, наливайки масло в огъня, те са всъщност “антихристът”, ако си служим с библейски символи.
В събота сутрин вървях по “Шишман”. Чух отдалече маршова песен, която се приближаваше към мен с шум от мотор. Задмина ме мотоциклетист, който беше надул до последно уредбата на мотора си и слушаше германски марш. Не съм специалист по немските маршове, не знам дали беше нацистки, или не, нито разбирам немски, но разбирам достатъчно от символи и внушения. Не участвайте в протест, който ще разклати и без това крехкото равновесие в държавата. Нямаме нужда от кръв. Нямаме нужда от бой.
Нямаме нужда
от истерия
Имаме нужда от спокойствие и хладен разум, с който да си вършим работата, за да се измъкнем от блатото, в което сме затънали до шия. Полицията трябва да гони безмилостно освен за престъпност, така и за сеч. Без твърда ръка няма да стане. Да се учат от Америка. И не по-малко важно е да образоваме ромите, за което също урокът идва от Америка, въпреки че ромите ни никога не са били малтретирани така ужасно, както афроамериканците. Никога не са били в такава неравностойна, нечовешка ситуация. И все пак нямаме друг избор освен образование. Ако не успеем, България няма да я има. На нейно място ще има пустиня, подобна на пустинята от разказа на една жена във фейсбук, за сечта в Западен парк. Дърво след дърво, каруца след каруца, в ХХI век бедността и безпринципността побеждават.
Като българската безпринципност и липсата на морал, довели до общата бедност, са на първо място. И който българин купува земя в планините, за да печели от дърводобив, да му изсъхнат ръцете, както биха казали на село.
.
- Борисов за срещата в Будапеща за „Турски поток“
Има тълкувания защо не сме поканени в Будапеща
.
Снимка: Bulphoto Унгария е суверенна държава, Македония, Сърбия, Гърция, Турция – също. Те могат да се срещат не само за „Турски поток”, но и за каквото си пожелаят. Това каза министър-председателят Бойко Борисов пред журналисти по повод искането на народния представител Янаки Стоилов от БСП в пленарна зала да бъде поканен премиерът във връзка с проведената в Будапеща енергийна среща, на която не е бил поканен българският външен министър.
Всички външни министри могат да се събират, да си говорят, и това, че не са поканили нашия и румънския външни министри, да, има тълкувания, но се надявам, че нашите евроатлантически партньори също правят своите тълкувания, коментира Борисов, цитиран от БТА.
Вчера в унгарската столица външните министри на Гърция, Сърбия, Македония, Унгария и Турция обсъдиха участието на страните си в проекта на „Газпром“ „Турски поток“. Приета е декларация за енергийно сътрудничество в създаването на „икономически оправдан път за диверсификация на маршрутите и източниците“ на природния газ, подаван от Турция към европейските страни.
Руският „Комерсант“ пише, че към петорката може да се присъедини и Австрия и че според унгарското външно министерство в срещата е участвал като наблюдател и представител на Европейската комисия.
Борисов отбеляза разговора му с президента Ердоган, както и с други негови колеги, пред които е заявено желанието България да направи газов хъб с 4-5 източника на газ, както и спешно да построи интерконектора с Гърция. Предстои визита и на енергийния министър Теменужка Петкова в Москва, добави премиерът.
„Така че, всички държави, ако искат, мога да ги събера, както преди месец по енергийната тема ги събрах и никой не му стана неприятно, защото поканихме всички, които имат интерес по темата. Ние сме заявили „Южен поток“ с Трети либерализационен пакет. До ден днешен ние нямаме писмено прекратяване на договора от руска страна с България“ – коментира премиерът Борисов.
„Комерсант“: Създава се коалиция „Газпром“
„Нито един макар и голям проект на „Газпром“ още не е започвал в подобен подчертано политически формат. Ситуацията се изостря от факта, че всички членки на новия „клуб“ тъй или инак се опитват да водят независима от Брюксел политика и по други въпроси. Но Европейската комисия също подготвя от своя страна механизми, с които да блокира нежелателни газови проекти“, коментира руското издание.
Сред ключовите проблеми пред новата коалиция е финансирането на проекта, подчертава изданието. В момента достъпът на „Газпром“ до средства от Запада е ограничен, а европейското законодателство не позволява на компанията едновременно да притежава инфраструктура и да доставя чрез нея своя газ.
„Газпром“ няма да може да участва в изграждането на новия газопровод през Балканите и Централна Европа по същите причини, както и в случая с „Южен поток“ – потвърждава Джонатан Стърн от Оксфордския институт за енергийни изследвания.Източник: Dir.bg
- Иван Николов: Не е важно какво се говори в Белград и в София, важно е какво се прави тук на място
Интервю на Цоня Събчева с Иван Николов, директор на КИЦ Босилеград, за предаването „Това е България” на Радио „Фокус”
Иван Николов и български младежи от Босилеград в КИЦ „Босилеград“. Снимка: Агенция „Фокус“ Водещ: Евродепутатът от ГЕРБ/ЕНП Андрей Ковачев ще открие в неделя XXII Международен детски великденски фестивал – Босилеград ‘2015 г. Това е повод да поставим за пореден път въпроса за положението на българското малцинство в Сърбия, за конкретните с години нерешавани проблеми. За тях ще говорим с Иван Николов, председател на Българския културно информационен център Босилеград – огнище на българската култура и идентичност в Западните покрайнини. Тук ще предложа един цитат от Иван Николов. „Да си българин в Сърбия, това значи да понесеш всичката омраза и презрение, умишлено отглеждани през последните 2 века от Сръбската история и култура. Това значи да понесеш натрупаната омраза от пораженията, нанесени от Българската армия през войните. Да си подложен на всички методи в света за асимилация, сърбизация и да живееш в икономически най-изостаналите райони на Сърбия.“ Това са думи на Иван Николов. И след силата на публицистиката, към конкретиката на всекидневието – г-н Николов, как подреждате проблемите на българите в западните покрайнини?
Иван Николов: Те са си доста подредени: въпросите с образованието, служебната употреба на езика и писмото; информирането на български език; икономическата изолация; репресиите, които все още продължават; липса на свобода на словото и ред, ред други неща, които спират нашето развитие и възможността да тръгнем напред.
Водещ: Г-н Николов, чувствате ли се в Босилеград изоставени, забравени от Майка България?
Иван Николов: В интерес на истината, през последните години успяхме доста да напреднем в контактите с България, но за съжаление това, което успяхме да направим, не е достатъчно, за да се спре асимилационният процес и да се създадат предпоставки за нашето нормално развитие. Моите почитания към г-н Ковачев, който неведнъж е защитавал правата и интересите на българското малцинство в Европейския парламент – както на българите в Македония, така и на българите в Сърбия – но за съжаление липсата на резултати леко ни отчайва. Това е така, защото Сърбия явно има доста объркана външна политическа ориентация, бих казал разкрачена между Изтока и Запада. И именно това не дава надеждата, че в скоро време тя е готова да промени отношението си към малцинствата, към правата на човека, дори и в интереса на членството си в ЕС, защото както вече споменах, там няма ясна политическа ориентация, особено след 2003-та година, когато на входа на сградата на сръбското правителство бе застрелян единственият модерен проевропейски политик на Сърбия – Зоран Джинджич.
Водещ: Това, че знаем много малко за вашите проблеми, прави ли ни съучастници към тези, които ви мачкат?
Иван Николов: Вижте, липсата на резултати никого не амнистира от отговорност. Така че, въпреки опитите нещо да направим и нещо конкретно да променим, фактите ни оспорват в това отношение, защото, реално погледнато, ние нямаме напредък по спазването на правата на малцинството в Босилеград. Има разбира се, раздвижване, има говорене, има известно поставяне на проблемите. Предлагане на решение, но няма липса на готовност както от едната, така и от другата страна. Независимо от всичко, говори се доста и аз съм удовлетворен, че дори и на срещите на високо равнище между България и Сърбия се поставят нашите проблеми. Както знаете, нашият център беше един от авторите на Платформата за защита на правата на българското малцинство и, доколкото имам информация, тя е била тема на обсъждане и на 13-ти март в Белград при посещението на президента Плевнелиев, но пак казвам, тук на място не се чувства нищо. В крайна сметка, за нас не е важно какво се говори в Белград и в София, важно е какво се прави тук на терена. Истината е, че все още нищо не се прави. Ние все още сме изолиран район, който няма свободно движение на хора, стоки, идеи, капитали, няма свободно развитие на бизнеса. Благодарение на българското гражданство, което България отвори врати за него, много хора в активна трудова възраст, при липсата на всякаква друга перспектива, също отидоха на Запад. Това, обаче, не е добре. Само за последните 15 години Босилеград е намалял с още 25% от населението, така че това са процеси, които изобщо не са окуражаващи.
.
- В Одесской области создали «Народную раду Бессарабии»
6 апреля в Одессе состоялась учредительная конференция «Народной Рады Бессарабии». Рада была учреждена как представительный орган с целью защиты интересов национальных общин Бессарабии – пишет Тimer-odessa.net.
На заседании присутствовали представители семи ключевых бессарабских общин (болгарская, гагаузская, русская, украинская, цыганская, молдавская, польская). Всего в мероприятии приняли участие около 100 делегатов. Среди них депутаты местных советов Одесской области, общественные деятели и журналисты. В качестве иностранных гостей в заседании участвовали лидер молодёжного крыла партии «Атака» Святослав Пройнов (Болгария), лидер партии «Патриоты Молдовы» Михаил Гарбуз, экс-депутат парламента Республики Молдова Григорий Петренко и другие.
В адрес «Народной Рады» поступили приветственные обращения от башкана Гагаузии Михаила Формузала, депутата парламента Болгарии Велизара Енчева, а также главы Европейского коммуникационного центра (Болгария) Евгения Велкова.
В своём приветственном слове лидер «Народной рады», председатель Союза приднестровцев Украины Дмитрий Затуливетер отметил: «Свою миссию мы видим в том, чтобы наши народы были достойно представлены в политической и экономической жизни Украины, наши общины должны влиять на решения, которые касаются нашего края».
По итогам заседания делегаты приняли «Манифест Народной рады Бессарабии». В документе, в частности, отмечается: «Мы патриоты нашего края и от нас зависит его будущее. «Народная рада» – это новая форма самоорганизации бессарабцев. Наш голос услышат все. Наши действия оценят люди и историки. Каждый день «Народной рады Бессарабии» будет днём борьбы и свершений».
В ходе мероприятия делегаты национальных общин также утвердили программу действий «Народной рады Бессарабии», а также её Регламент. Народная рада состоит из 21 депутата (по три депутата от каждой из семи общин). Исполнительным органом «Рады» стал президиум, в который делегировано по одному представителю от каждой из общин.
Источник: Тimer-odessa.net
–––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
Примечание редактора: Тimer-odessa.net также сообщил, что в Одессе побили политика из Болгарии. Двое неизвестных 6 апреля напали на лидера молодежного крыла болгарской партии «Атака», помощника депутата парламента Болгарии Святослава Пройнова. Об этом ТАЙМЕРУ сообщил сам подвергшийся нападению политик. По словам Святослава Пройнова, инцидент произошёл около 15:00, когда он направлялся в гостиницу после завершения учредительного собрания «Народной рады Бессарабии».
- Stratfor: Прогноза за десетилетието до 2025
Stratfor, 23 февруари 2015
Източник на материала на български: в. „Култура„
Това е петото десетилетие, за което американската агенция за анализи „Стратфор” прави прогнози за предстоящите политически промени. На всеки пет години, като се започне от 1996 г. (и през следващите – 2000 г., 2005 г., 2010 г., за да се стигне до сегашния момент – през 2015 г.), „Стратфор” публикува своите предвиждания. И като цяло, ние от „Стратфор” има с какво да се гордеем. Предвидихме неспособността на Европа да се справи с икономическата криза, намаляването на икономическия растеж в Китай и развитието на войната между джихадистите и САЩ. Направихме и няколко грешки. Не очаквахме атентата от 11 септември 2001 г., а още повече, не очаквахме обхватния отговор на САЩ. В същото време, през 2005 г. прогнозирахме трудностите, пред които САЩ ще трябва да се изправят, и необходимостта те да оттеглят военните си контингенти от ислямския свят. Ние твърде рано предвидихме намаляването на икономическия растеж в Китай, но регистрирахме неговата слабост – тогава, когато други смятаха икономиката му за по-силна от тази на Съединените щати. Преди всичко, ние бяхме последователни в прогнозата си за трайното мощно влияние, което ще оказват Съединените щати. Но това не е прогноза, правена от патриотични или шовинистични чувства.
Предвижданията ни произтичат от модела, който следваме в работата си и според който САЩ продължават да бъдат възприемани като най-голямата сила.
Ние обаче не можем да предвидим всичко. Фокусираме се само върху основните световни тенденции. На този принцип правим прогнозата си и за следващите десет години: Прогнозата ни е, че войната между САЩ и джихадистите ще затихне, без обаче това да означава, че войнственият дух на ислямистите ще бъде напълно укротен. Опитите за атаки ще продължат, а някои от тях ще бъдат и успешни. Въпреки това, двете големи войни на джихадистите драстично ще затихнат, а е възможно и до 2020 г. да приключат.
Също така, предвиждаме ситуацията в Иран да бъде овладяна. Но не е ясно дали това ще стане вследствие на военни действия, на изолиране на Иран или ще бъде в резултат на политическа договореност със сегашния или със следващия режим в Техеран, тъй като проблемите там нямат отношение към по-големите геополитически въпроси. Иран не притежава такъв съществен ресурс, че да се превърне в основен политически актьор в региона.
В Европа нейната характерна особеност – различните й системи и демографски профил, ще изправят европейските институции пред тежки изпитания. Допускаме, че те ще оцелеят, но имаме съмнения дали ще работят ефективно. Основната тенденция в политиката ще бъде отдалечаване от намирането на мултинационални решения, в полза на по-силния национализъм, задвижван от различни и създаващи разделения сили в сферата на икономиката, социалната политика и култура.
Елитите, които създадоха Европейския съюз, ще се окажат под все по-силен натиск от страна на големи групи заселници. Характерна особеност на Европа ще стане напрежението между икономическите й интереси и определяните за европейски културни ценности. Не на последно място, и отношенията в самия ЕС ще стават все по-непредсказуеми и нестабилни.
През следващите 10 години Русия ще трябва да реши какви мерки да вземе предвид сериозната демографска криза.Тя ще се опита да премине от износ на суровини към износ на вече преработени продукти, като така ще засили икономиката си, доколкото демографските й проблеми й позволяват да го направи.Русия ще се стреми да разшири пазара си, отново да обедини бившите съветски републики в някакъв, тясно свързан политически субект с цел да забави настъпването на демографската криза и най-вече да увеличи териториалните си буфери. Русия се чувства заплашена от всички страни и заради това ще се стреми да взима бързи решения. Това ще направи действията й да изглеждат по-агресивни и заплашителни, отколкото са в действителност в дългосрочен план. Така, през следващото десетилетие действията на Русия ще предизвикват съществено безпокойство у съседите й, както по отношение на националната сигурност, така и заради бързо променящата й се икономическа политика.
Най-засегнати ще бъдат бившите сателитни държави от Централна Европа. Основна грижа за Русия остава традиционният подстъп към нея – Северноевропейската равнина. И тя ще става все по-загрижена заради все по-голямата политическа непредсказуемост на Европа. Руският натиск върху Централна Европа няма да достигне степента на военния, но психиката на средностатистическия жител на Централна Европа е такава, че лесно отстъпва при заплахи. Очакваме, че този постоянен и нарастващ натиск ще стимулира икономическото, социално и военно развитие в Централна Европа.
Икономиката на Китай, както се случи вече с икономиките на Япония и на други държави от Източна Азия, ще намали драстично темпа си на растеж, за да може да постави финансовата си система в равновесие. За да го направят, управляващите в Пекин ще трябва да са готови да се справят с произтичащите от това социални и политически напрежения.
Прогнозата ни за Америка е, че през следващите 10 години тя ще продължи дългосрочното увеличаване на икономическата си и военна сила – процес, започнал преди повече от век. САЩ остават превъзхождаща, но все пак не всемогъща военна сила, която, освен всичко друго, произвежда годишно и 25% от цялото световно богатство.
Следващите десет години
Светът започна своето преструктуриране през 2008 г., когато Русия нахлу в Грузия и настъпи тежката финансова криза. Оттогава забелязваме три особености. Първо, Европейският съюз навлезе в криза, която не може да овладее и която все повече се засилва. Прогнозираме, че Европейският съюз никога няма да успее да възстанови духа на предишното си единство и ако оцелее, то през следващото десетилетие ще функционира по-ограничено и фрагментирано. Ние не очакваме, че в зоната за свободна търговия засилващият се протекционизъм ще изчезне.
Очакваме в Германия да настъпят тежки икономически промени, в резултат на които Полша да увеличи влиянието си на регионална сила.Сегашната конфронтация с Русия по въпроса за Украйна ще остане определящ елемент в международната политическа система и през следващите няколко години, но ние не смятаме, че Руската федерация ще може да продължи да съществува в сегашния си вид още едно десетилетие.
Твърде голямата зависимост от енергийния износ и ненадеждната ценова политика правят невъзможно за Москва да поддържа институционалните си връзки на територията на цялата Руската федерация. Очакваме съществено отслабване авторитета на управляващите в Москва, което ще доведе до външни и вътрешни фрагментации в Русия. Основна нейна грижа ще стане ядреният й арсенал, като към края на десетилетието притесненията й ще стават все по-големи.
Ние навлизаме в период, в който намаляващото влияние на националните държави, предизвикано от Европа в Северна Африка и в Близкия изток, ще става все по-осезаемо. Там в много страни властта вече няма да бъде прерогатив на управляващите, а на въоръжени групировки, които постоянно воюват помежду си и нито една от тях не може да се наложи над останалите. Това означава, че там ще имаме постоянни и ожесточени вътрешни битки. САЩ имат готовност за овладяване на ситуацията с военновъздушни сили и с ограничена намеса на сухопътни войски, но няма да са в състояние или просто няма да пожелаят да наложат свое решение. Турция, чиято южна граница е застрашена от водещите се до нея военни действия, постепенно също ще бъде вкарана във водещите се сражения. А до края на десетилетието Турция ще се превърне в основна регионална сила, в резултат на което ще се ожесточи турско-иранското съперничество.
Китай завърши цикъла си на страна с висок икономически растеж и ниско заплащане и вече навлезе в нова фаза. Тя се характеризира с много по-бавен растеж и с все по-разширяващ своята власт диктаторски режим, който се стреми да удържи разнопосочните сили, създадени в резултат на забавения икономически ръст.
Китай ще продължи да бъде основна икономическа сила, но няма да е световният двигател за икономически растеж, какъвто беше в миналото. Тази роля ще бъде поета от нова група страни, която наричаме „Пост Китай 16”[1]и която включва голяма част от Югоизточна Азия, Източна Африка и части от Латинска Америка. Освен това, Китай няма да бъде агресивна военна сила. А основният му съперник за господстваща сила в Източна Азия най-вероятно ще продължи да бъде Япония, както заради географското си положение, така и заради нуждите си на гигантска страна вносител.
САЩ ще продължат да бъдат основната икономическа, политическа и военна сила в глобален мащаб, но ще бъдат по-малко ангажирани с други части на света, отколкото в миналото. Техният неголям износ, увеличаването на енергийната им самостоятелност и натрупаният опит през последното десетилетие ще ги направят все по-предпазливи по отношение на икономическата и военната им намеса в света. Те са си научили урока какво се случва на големите износители, когато клиентите им не могат или не искат да купят техни продукти. Те вече знаят докъде се простират границите на властта им в опитите да умиротворят различни враждебни страни. Те са научили, че Северна Америка е зона на действие, на която могат да просперират, подбирайки обаче ангажиментите си на други места.
Те ще бъдат предизвикани от стратегически заплахи с пропорционална на тяхната сила, но няма да влязат в ролята на първия отговорил, така, както се случваше през последните години. В следващото десетилетие ще живеем в размирен свят, в който непрекъснато и на различни места ще се организират военни формирования. Единственото постоянно нещо ще бъде влиянието на Съединените щати – то обаче ще бъде много по-малко видимо и много по-слабо използвано, отколкото преди.
Европа
Европейският съюз няма да е в състояние да разреши своя фундаментален проблем, който всъщност не е еврото, а зоната за свободна търговия. Германия е в центъра на тежестта на ЕС; тя изнася над 50 на сто от своя БВП, като половината от този износ отива в други страни членки на ЕС. Германия си е създала такива производствени мощности, които значително надвишават способностите й на консумация дори в случаите, когато вътрешното й потребление бива стимулирано. Това я поставя в сериозна зависимост от износа, за да поддържа икономическия си растеж, пълната заетост и социалната стабилност. Структурите на Европейския съюз – определящи различни норми и регламенти, включително курса на еврото, са замислени именно, за да улеснят тази зависимост от износа.
Това вече доведе до разделяне на Европа най-малко на две части. Европа на Средиземноморието и Европа на страни, като Германия и Австрия, функционират по различни модели и имат различни нужди. Нито една политика не може да се хармонизира изцяло на територията на ЕС. Това беше най-големият проблем на съюза още от самото му създаване, но в момента той е достигнал своя пик. И това, което в момента е от полза за една част от Европа, е в ущърб на друга.
Национализмът вече се увеличи драстично. Към това трябва да прибавим украинската криза и фокусиращото се внимание на страните от Източна Европа върху Русия, която те виждат като потенциална заплаха. Безпокойството в Източна Европа по отношение на Русия създава още една Европа и с нея те стават общо четири, като освен по-горе изброените групи, като отделна единица смятаме Обединеното кралство и Скандинавските страни. Имайки предвид възхода на евроскептичните партии и в ляво, и в дясно, както и увеличаващото се недоверие в традиционните партии и популярността на така наречените „сепаратистки” политически движения в европейските страни, то прогнозираните и преди 2005 г. фрагментации и националистични настроения днес стават все по-очевидни.
Тези тенденции ще продължат да се задълбочават. Европейският съюз в някаква степен ще успее да оцелее, но европейските икономически, политически и военни отношения ще се уреждат основно от двустранни или многостранни споразумения, които всъщност са силно ограничени, имат малък обхват и са необвързващи. Някои държави може би ще поддържат някакво частично членство в силно модифицирания вариант на Европейски съюз, но това няма да бъде нещо характерно за Европа.
Онова, което ще бъде определящо за нея през следващото десетилетие, ще бъде възходът на националната държава като основен политически субект на Стария континент. Броят на националните държави вероятно ще се увеличи, тъй като все повече се разраства влиянието на различни движения, които благоприятстват отцепването на отделни територии или разпадането на цели държави. Подобни процеси отчетливо ще се наблюдават през следващите няколко години, когато най-различни икономически и политически промени ще предизвикат силно изостряне на кризата в Европа.
Сред отделните национални държави Германия винаги се е откроявала като икономически и политически най-влиятелната. Но днес тя е изключително уязвима. Германия е четвъртата икономическа сила в света, но е постигнала това благодарение на своя износ. Страните износителки са по дефиниция уязвими: те зависят от желанията на клиентите и от покупателните им възможности. С други думи, германската икономика е заложник на икономическото благополучие и конкурентоспособността на средата, в която работи. В това отношение има множество сили, които работят срещу Германия. Първо, увеличаването на национализма в Европа ще доведе до протекционистки капиталови и трудови пазари. По-слабите страни най-вероятно ще наложат различни форми на контрол върху инвестициите, докато по-силните ще ограничат движението на чужденци – включително и на граждани от други страни членки на ЕС. Нашите прогнози са, че съществуващите европейски политики на протекционизъм, най-вече отнасящи се до селското стопанство, ще бъдат допълнени от нови норми, ограничаващи търговията, и те ще бъдат инициирани от по-слабите южноевропейски икономики, които ще трябва да възстановяват икономиките си след тежката икономическа криза в момента.
На глобално ниво можем да очакваме, че европейският износ ще срещне силна конкуренция в една бързо променяща се среда. Ето защо нашата прогноза е, че Германия ще започне да регистрира значителен икономически спад, който ще доведе до вътрешна социална и политическа криза и ще намали нейното влияние в Европа през следващите 10 години.
Страната, която ще може да се похвали с икономически растеж и нарастващо политическо влияние, ще е Полша. Тази страна поддържа един от най-впечатляващите икономически показатели след Германия и Австрия. Освен това, макар и броят на населението й да се свива, това става с по-бавни темпове, отколкото в други страни.Имайки предвид внезапните икономически и демографски промени в Германия, Полша ще разнообрази и разшири своите търговски взаимоотношения, като така ще се очертае като доминираща сила в стратегическата Северноевропейска равнина. Освен това, очакваме през първата половина на десетилетието Полша да бъде лидер в антируската коалиция, която евентуално ще включва и Румъния. А през втората половина тази коалиция ще играе основна роля при променяне формата на руските гранични зони и при възстановяване на загубените територии чрез формални и неформални средства. С отслабването на Москва този съюз ще си спечели влиятелни позиции не само в Беларус и Украйна, но и далеч на изток. Това допълнително ще засили Полша и икономическите и политически позиции на нейните съюзници. Полша ще се възползва от стратегическото си партньорство със Съединените щати.
Всеки път, когато водеща световна сила започне да си взаимодейства със стратегически партньор, е в интерес на световната сила да направи партньора си достатъчно икономически силен, за да изгради силно гражданско общество и да сформира силна армия. Полша ще има подобни отношения със Съединените щати, както същото ще се случи и с Румъния. Вашингтон видимо демонстрира своите интереси в региона.Русия
Малко е вероятно Руската федерация да оцелее в сегашния си вид. Неуспехът на Русия да вложи приходите си от енергийните ресурси в една самоподдържаща се икономическа система я направи силно зависима от колебанията в цените. Тя няма никакви защитни механизми срещу пазарните инструменти. Предвид специфичния тип организация на работа във федерацията – приходи, които първо минават през Москва, а след това се разпределят директно или непряко на регионалните власти, то и притокът на тези ресурси драматично ще се промени. Това ще доведе до повторение на случилото се със Съветския съюз през 1980 г. и с Русия през 1990 г., когато Москва се оказа неспособна да поддържа националната си инфраструктура. В бъдеще това ще принуди отделни региони да започнат сами да се грижат за себе си чрез формиране на официални и неофициални автономни образувания. Икономическите връзки между периферията на Русия и Москва ще започнат да се разнищват.
В исторически план подобни проблеми Русия е решавала чрез тайната си полиция – КГБ, и нейния наследник – Федералната служба за сигурност (ФСБ). Но също както стана през 80-те години, през следващото десетилетие тайната полиция няма да е в състояние да удържи центробежните сили, откъсващи отделни региони далеч от влиянието на Москва. В конкретния случай обаче силата на ФСБ е отслабена заради факта, че нейните ръководители участват в управлението на националната икономика. И тъй като икономиката бележи спад, и ФСБ отслабва своето влияние. Без силния контрол и натиск от страна на ФСБ, фрагментирането на Руската федерация не може да бъде предотвратено.
Западните съседки на Русия – Полша, Унгария и Румъния, ще се стремят да възстановят загубените си заради нея територии. Те ще работят за това да включат и Беларус, и Украйна в общата си кауза. На юг руснаците тотално ще изгубят способността си да контролират Северен Кавказ, а ситуацията в Централна Азия ще стане нестабилна. На северозапад – регионът Карелия ще се опита отново да стане част от Финландия.
А в посока Далечния Изток, крайбрежните региони, които са по-тясно свързани с Китай, Япония и Съединените щати, отколкото с Москва, ще започнат да действат самостоятелно. Други области, извън контрола на Москва, също ще насочат действията си в тази посока, без задължително да търсят независимост. Целта е ясна: срещу Москва няма да има бунт, но разрушителната способност на Москва да държи и контролира Руската федерация ще образува вакуум. А онова, което ще се появи в него, ще са отделни части от Руската федерация.
Това ще е най-голямата криза през следващото десетилетие. Русия е страна с мощен ядрен арсенал, разположен по нейната периферия. Все по-отслабващото влияние на Кремъл ще постави въпроса за това кой контролира ракетите с ядрени глави и как се гарантира тяхното неизползване. Отговорът на този въпрос ще изправи Съединените щати пред сериозно изпитание.
Вашингтон е единственият, който е в състояние да се справи с проблема, но той няма да успее да постави под контрол огромния брой военни площадки, за да гарантира, че от тях няма да бъдат изстрелвани ракети. Съединените щати ще трябва да намерят или военно решение на проблема, което в момента е трудно човек изобщо да си представи, ако не броим заплахата от неконтролирани изстрелвания на ядрени ракети; или ще трябва да се опита да създаде стабилно и икономически устойчиво правителство в онези региони, където ще трябва ядрените ракети да бъдат неутрализирани. Трудно е да си представим как този проблем ще се развива с времето. Въпреки това, предвид прогнозата ни за бъдещо раздробяване на Русия, този казус следва да бъде решен в следващите десет години.
В първата половина на десетилетието ще се решава въпросът докъде да се простира съюзът между Балтийско и Черно море. Логично е той да достигне до Азербайджан и Каспийско море. Но това ще зависи от прогнозите ни за Близкия изток и Турция.
Близък изток и Северна Африка
Близкият изток – и по-особено районът между Леванта и Иран, както и Северна Африка, преживява национални сътресения. Какво се има предвид тук под „национални сътресения”? Това означава, че националните държави, установени от европейските сили през XIX и XX век, се разпадат на отделните си съставни елементи, определяни от родова принадлежност, религия или променящи се икономически интереси. В страни, като Либия, Сирия и Ирак, видяхме как националната държава се трансформира във фракции, които воюват едни срещу други и които не признават никакви граници.
Този процес следва модела на Ливан от 70-те и 80-те години, когато официалното правителство се разпусна и предаде властта си на отделни враждуващи групи. Нито една от тези групировки не успя да спечели надмощие над останалите, но и нито една от тях не се призна за победена. Те имаха подкрепата не само на своите вътрешни привърженици, но и на външни сили. Борбата между тези фракции прерасна в гражданска война, която през годините затихваше, но никога не е завършвала. Докато в региона се наблюдава властови вакуум, джихадистките групи ще има къде да действат, но, в крайна сметка, вътрешните им разделения ще ги задържат на едно място.
Този проблем обаче не може да бъде решен с външна намеса. Необходимата сила и продължителност на нейното прилагане надхвърлят възможния ресурс, който може да бъде отделен от Съединените щати, дори и ако приемем, че той бъде драстично увеличен. Като се има предвид ситуацията в други части на света, особено в Русия, Съединените щати вече не могат да съсредоточат своите усилия изцяло в този регион.
В същото време, променената ситуация, най-вече в арабските страни южно от Турция, застрашава стабилността в целия регион. Съединените щати ще действат за намаляване заплахата от определени групировки, като използват сила, но в определени граници. Съединените щати обаче няма да разполагат международни контингенти в района. В този момент повечето страни в размирния регион очакват от САЩ решителна реакция, въпреки че през последното десетилетие са били свидетели на техния провал именно в подобен тип действия. Принципно обаче очакванията винаги се променят по-бавно от действителността.
Все по-ясно се вижда, вероятно заради местоположението си, че само една страна има първостепенен интерес от стабилизиране на ситуацията в Сирия и Ирак, и тя като цяло е в състояние да действа – отново заради местоположението си, и разполага с необходимите средства да постигне поне малък успех в региона. Тази страна е Турция. В този момент Турция е заобиколена от разгарящи се конфликти в Арабския свят, в Кавказ и в басейна на Черно море. До сега обаче тя избягва поемането на рискове.
Турция ще продължи да се нуждае от американска намеса в нейните политически и военни дела. САЩ ще трябва да й направят тази услуга, но тя ще има своята цена: участие на Турция в политиката по ограничаване влиянието на Русия. Съединените щати не очакват Турция да поеме ролята на страна, инициираща военни действия, но също така и самите те не възнамеряват да поемат този ангажимент. От друга страна, САЩ желаят да си сътрудничат с Турция в областта на контролирането на Черно море. Турция няма да бъде готова да води напълно независима политика в Близкия изток и ще плати цената, за да може САЩ да й сътрудничат в това начинание. Тази цена ще допринесе за разширяване политиката на сдържане по линията Грузия и Азербайджан.
Очакваме нестабилността в Арабския свят да продължи и през следващите десет години. Също така очакваме Турция да бъде предизвикана да реагира на юг, тъй като тя има страхове заради боевете, които се водят толкова близо до границата й – и политическите резултати от тези борби ще я принудят да се включи. Тя ще се намеси възможно най-малко и възможно най-бавно, но независимо от това, ще вземе участие в тези битки, като е вероятно намесата й да се увеличи по размер и обхват. Независимо от своето нежелание, Турция не може да издържи да стои равнодушна, след като по границите й години наред цари хаос и никоя друга страна не е в състояние да се справи с този проблем. Иран не е в състояние да се намеси нито географски, нито във военно отношение. Същото важи и за Саудитска Арабия. Турция е много вероятно да се опита да изгради коалиции с непостоянен състав, които в крайна сметка да достигнат до Северна Африка с цел стабилизиране ситуацията в региона. Турско-иранската надпревара ще се ожесточава с времето, но Турция ще си остави възможности за сътрудничество с Иран и Саудитска Арабия, ако ситуацията го изисква. Каквато и да е динамиката на случващите се процеси, Турция ще бъде в техния център.
Това няма да бъде единственият регион, привличащ вниманието на Турция. С отслабването на Русия европейското влияние ще започне да се разраства в посока изток – към територии, в които Турция има исторически интереси. Такива са например териториите по северното крайбрежие на Черно море. Можем да предвидим, че на север Турция ще разшири търговското си и политическо влияние, но тя също така може да прибегне и до военно решение. Освен това, тъй като отделни региони в ЕС все повече отслабват и се ориентират на изток, то Турция ще увеличава присъствието си на Балканите, тъй като ще бъде единствената сила, която ще е в състояние да го направи.
Преди това да се случи обаче, Турция ще трябва да постигне вътрешно политически баланс. Тя е едновременно и светска, и мюсюлманска страна. Сегашното правителство се опитва да преодолее създалото се разделение, но в много отношения везните са наклонени в обратната на секуларизма посока. През следващите години със сигурност ще се появи ново правителство. В съвременна Турция сме свидетели на постоянно съществуващи разделения. Също както и при други страни, влиянието на турското правителство нараства при несигурна политическа обстановка. В предстоящите десет години Турция ще трябва да разшири и оптимизира военните, разузнавателните и дипломатическите си служби. Може да се каже, че очакваме тя да се прояви като водеща регионална сила.
Източна Азия
Китай вече не е страна с висок икономически растеж. От момента, в който китайската икономика започна да регистрира спадове, се задейства процесът на създаване и организиране на икономическа инфраструктура за наемане на евтина работна ръка. Това обаче, което лесно може да се реализира в пристанищните градове, отнема много повече време в централните части на Китай. Следователно, Китай нормализира икономиката си така, както преди време се случи в Япония, Тайван и Южна Корея през 1997 г. Всички индикатори, които бележеха ръст, достигнаха своя пик; и в момента икономическите операции обръщат посоката си на растеж.
През следващото десетилетие проблем за Китай ще са политическите и социални последици от тази промяна. В крайбрежните райони икономическото развитие се дължеше на интензивни пазарни отношения с европейските и американските потребители. Тъй като в момента се регистрира спад на икономическия растеж, възникват нови предизвикателства за преодоляване на политически и социални проблеми. Към тях се наслагват и несбъдналите се очаквания, че централният регион – над урбанизираната делта на река Яндзъ, също ще се развие икономически като крайбрежните части на Китай. Този проблем ще бъде на дневен ред за решаване и през следващото десетилетие.
Нарастващите диктаторски тенденции в управлението на Пекин и антикорупционната му политика предоставят достатъчно материал, с който да бъде описан какъв би бил Китай през следващото десетилетие. Китай е поел по специфичен „хибриден” път, при който централизира политическата и икономическата власт, поема партийно върховенство над армията, консолидира фрагментираните отрасли на въгледобивната и стоманодобивната индустрия, извършвайки поетапни пазарно ориентирани реформи в държавните предприятия и в банковия сектор. Много е вероятно в Китай да станем свидетели на диктаторски режим, съчетан със скромни икономически резултати.
Все пак, там има възможност, макар и малка, политическите интереси по крайбрежието да предизвикат бунтове срещу политиката на Пекин да прехвърля богатството към вътрешността на страната с цел удържане на политическото недоволство. Подобни явления не са непознати за Китай и в бъдеще трябва да се имат предвид. Нашата прогноза е за налагане на комунистическа диктатура с висока степен на икономическа и политическа централизация и повишен национализъм. Китай не може лесно да трансформира своя национализъм в активна агресия.
Географията на Китай прави реализацията на подобни опити по суша доста трудни, ако не и невъзможни. Единствено изключение може да се допусне, ако Китай се опита да поеме контрола над руските крайбрежни територии, но това ще стане, ако ние познаем в прогнозата си за разпадането на Русия. В подобна ситуация обаче е вероятно Япония да започне спор с Китай. Китай строи голям военноморски флот, но, като цяло, има малък опит във воденето на битки по море и не разполага с опитни военноморски командири, за да може да се противопостави на други военноморски сили в региона, включително и на американския военноморски флот.
Япония има традиции във военноморското дело и ресурси за изграждането на значително по-голям флот. Освен това, Япония е силно зависима от вноса на суровини от Югоизточна Азия и Персийския залив. Точно сега тя е сериозно зависима и от Съединените щати. Но имайки предвид, че ние прогнозираме по-предпазливо участие на САЩ в различни международни инициативи, както и че те все по-малко ще разчитат на вносни продукти, то естествено е да се предположи, че Япония няма да е толкова зависима от щатите. Така можем да очакваме, че през следващите години японците ще увеличат военноморския си флот.
Борбата за спорните Курилски острови, на които се добиват не особено рентабилни енергийни ресурси, няма да е на дневен ред в региона. По-скоро предвиждаме да се подхване старият тристранен спор. Отслабващата сила – Русия, ще става все по-неспособна да защитава морските си интереси. Китайците и японците ще продължават да имат интерес от тях и взаимно ще си пречат в тяхното овладяване. Прогнозираме, че този спор ще се превърне в централен проблем в региона, след като Русия все повече отслабва като сила, а надпреварата между Китай и Япония все повече се ожесточава.
Илюстрация: Stratfor.com „Посткитайски” центрове на производство
Международният капитализъм диктува съществуването на обособени региони, в които се плащат ниски възнаграждения в комбинация с висок икономически растеж, носещ големи печалби за рисковите капитали. През 80-те години на XIX век тези изисквания се диктуваха от САЩ. През последните години – от Китай. Той пък дойде на мястото на Япония. В момента нито една страна не може да замести Китай, но ние регистрирахме, че има 16 държави с общо население от около 1.15 милиарда души, в които китайският тип производство с евтина работна ръка се е преместил и си съществува.
.
Превод от английски: Росен Асенов
––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
[1] Още през 2013 г. „Стратфор” регистрира специфични икономически модели, които определя като посткитайски, в страните: Мексико, Никарагуа, Перу, Доминиканската република, Уганда, Етиопия, Кения, Танзания, Шри Ланка, Мианмар, Камбоджа, Лаос, Виетнам, Филипините, Индонезия, Бангладеш.
.
- Гето
Веселина Седларска, Reduta.bg
Снимка: News.bg Гето е италианска дума, означава леене, отливане. С декрет през март 1516 година евреите във Венецианската република били заставени да живеят край стара леярна. Така във Венеция се появило първото гето. Малцина биха нарекли Кристиания в датската столица гето. През 1970 година група хипари се настаняват в изоставени военни бараки в Копенхаген и ги обявяват за своя територия, наречена Кристиания. И до днес мястото е с полулегален статут, тук е позволено да се продава лека дрога, комуната не признава данъците и понякога й се налага да защитава територията си от полиция, пратена по повод на това, че живеещите в Кристияния не искат да си плащат тока.
Излиза, че когато и да е във времето и където и да е в пространството, гетото си има неписани правила, които се опитва да наложи. Между всички гета по света има големи прилики и още по-големи разлики. Разликата между гетото в Сливен и гетото в Копенхаген е толкова голяма, колкото голяма е разликата между България и Дания. Това стана ясно и от един наскоро излъчен репортаж по Нова телевизия, в който жителите на кв. „Надежда“ в Сливен се опитваха да изгонят телевизионния екип, а децата скандираха „Българите на кайма!“ След този репортаж и последвалия контрапротест в центъра на Сливен „Аз не съм кайма!“ много хора изведнъж забелязаха, че у нас има гета. Къде по-големи, къде по-малки, но общо взето в периферията на всяко селище. В тях нещата изглеждат по-различно, отколкото си ги представят тези, които никога не са влизали в циганско гето.
Гетото е смислен хаос. То е парцелирано с чертожническа точност. „Коя си ти и къде отиваш?“ – питали са ме на такова място. „Имам си водач, той е наясно къде отивам“ – отговарям. „Водачът ти е от орс-а /Обединения ромски съюз/, а от тази улица нататък започва „Евророма“, не можеш да продължиш оттук нататък с него“ – казват. Ако си мислите, че водачът ми се втурва да спори, нищо такова. Той е съвсем наясно. Водачите са важни, те не могат да те опазят, ако те нападнат. Но те инструктират какво да отговаряш, когато те попитат за какво си в гетото, за да не те нападнат. Има части, където минава номерът, че си дошъл да заснемеш улиците, защото работиш във фирмата, която ще асфалтира. Намират се все още части, в които е безопасно да кажеш, че си журналист. В други това не е безопасно: „Ние да не сме животни, че все да ни показвате. Дай апарата, ще го счупим, махай се.“ В никаква част не можеш да кажеш, че си от В и К или Енергото.
Барони са лихварите. Лихваджиите, както ги наричат циганите. Това са хората, които дават заем със сто процента лихва срещу лична карта. Те държат картите, на които се превеждат социалните плащания, знаят пин-кодовете. Те държат в джоба си живота. В същия джоб държат и гласовете, които продават в партийните централи при избори. Пак там държат образеца на бюлетината, на която показват кое квадратче да се отбележи, за да се получат съответните от 10 до 50 лева. Ако някой си мисли, че в гетата няма ред, значи не е чел „Цар плъх“. На територията на голямата мизерия има толкова строг ред и йерархия, колкото и в елитните квартали с отбрано население.
Бароните също си спазват квадратчетата, в които дават лихви, набират и пласират проститутки, купуват и продават гласове за избори. Тези хора са се разположили в просторния луфт, освободен от оттеглилата се държава. Циганите треперят от бароните. Ако и пристигането на линейките зависи от тях, както му беше хрумнало на министър Москов, те ще треперят още повече. Тогава и купуването на изборите в гетата ще е още по-сигурно. Утвърждаването на бароните е точно обратното на връщането на държавността в ромските махали.
Както лекарите от линейките са най-битите, така колегите им от спешните отделения са най-псуваните. При разделянето през 2007 година на бързата помощ на Центрове за спешна медицинска помощ и спешни отделения към многопрофилните болници бе разделена и агресията на пациентелата. Към центровете /там са линейките/ отидоха побоят и фалшивите повиквания, за спешните отделения останаха псувните и претъпканите с неосигурени и уж спешно нуждаещи се от неотложна помощ тумби след 19,30 часа. Гетото се сеща, че е болно вечер. На въпроса защо идват с банални оплаквания вечер, отговорът е: „Защото съм неосигурен“. Казват го спокойно, с чувството, че това е място за резервна и безотказна медицинска помощ. Ромите не възприемат тези отделения като спешни, а като безплатни. Те са за предпочитане пред линейките, защото тук правят и изследвания, освен това „тъй и тъй ми разглеждаш бъбреците на компютъра, виж ми и жлъчката, и далака…“. Така че всеки, който може да се придвижва на собствен ход, предпочита да отиде в отделение за спешна помощ вечерта пред това да извика линейка.
Около една трета от пациентите, които преминават на денонощие през болничните отделения за спешна помощ, са без здравни осигуровки. Бройката на неосигурените в страната е неизвестна, цитират се числа от 1,2 до 2,05 млн. Пак неясно е как е изчислено, че само около 450 000 от тях са крайно и трайно бедни, за които е невъзможно да отделят пари за здравно осигуряване. Смята се, че останалите до 1,2 – 2,05 млн. могат да си позволят месечната здравна вноска, щом си позволяват да плащат „Гражданска застраховка“ на автомобили, такси за кабелна телевизия, сметки за мобилни телефони. Ето какво казва жител на гетото в такъв разговор: „Безграмотна съм, не разбирам какво приказваш, що да нямам и аз джисием, всички имат.“ Някой трябва да обясни на тези хора, че грижата за здравето е първо тяхна, после на лекарите. Че здравето е преди телефоните, преди колата, преди сателитната чиния, преди кабелната. Нищо от тези неща не ни дават без пари, защо си мислят, че най-ценното, най-сложното, най-важното – здравето, може да се получава без пари?
Лекарите в спешните отделения нямат нито време, нито нерви за подобни лекции. Те казват: състоянието ти изобщо не е спешно, или си плащаш прегледа, или се махай. И тогава тумбата започва да адресира майката, бабата, сестрата на доктора, което е бой с думи, а понякога с юмруци, с камъни по прозорците. И тук ли да сложим полицаи? И в детските отделения, където довеждат бебета с пневмонии и с месеца не си ги прибират. И в родилното, за да е сигурно, че на тръгване не са си забравили бебето. Защо го остави в болницата? – питам. „Защото у нас мръзнем и го храним само с холидейка, за друго пари няма.“ Холидейката е суха паста „Холидей“, която се топи във вода, за да се превърне в бебешка каша. А защо не отиде поне да го видиш в отделението, да питаш как е? „Защото казаха, че няма да ми го покажат, ако не занеса памперси. Даже резулти нямало да ми дадат. Откъде пари за памперси? Ако ми дадеш два лева, ще ида да питам за резултите.“
Гетото е повод за голям разговор между всички институции. Разговор за социалните помощи, които изобщо не се проследява дали социализират. За социалните програми, които имитират някаква метаческа индустрия и изобщо не променят вече утвърдената в ромските гета култура на очакване и заучена безпомощност. За разплисканите по квалификационни курсове пари, които не приключват с прилагане на квалификацията на работно място. За сенчестото сезонно наемане, което устройва работодатели от алтернативната икономика, но лишава хората от стаж и осигуровки. За това, че здравното осигуряване е задължително, но всъщност не е. За цялата сбъркана здравно-осигурителна система, която в годините на своето съществуване доказа, че е много по-изгодна с пролуките си за злоупотребяване, отколкото за здравеопазване. И за това, че можеш да защитиш от побой входната й врата, каквито са линейките и спешните отделения, но това няма да спаси сградата от рухване.
Само че как да си говорим за безсмислието на квалификационните курсове по оперативните програми, като привилегията да обучават безработни беше дадена на синдикатите и така те получиха хапката от поминъка, наречен гето. Как да засегнем бароните, като те вършат толкова добра работа по време на избори на партиите, на всички партии? Вместо това ни предлагат да ръкопляскаме, че с новите промени в закона майките на момичета, които са станали майки, няма да получават вече детски. Това наистина е смешно постижение – те и досега не получаваха, защото родилките не ходят на училище, а без бележка за редовно посещение в училище детски не се дават.
Гетото е минно поле, на което всеки се опитва да си задели нива и да бере реколта. Минните полета или умно и внимателно се обезвреждат, или се взривяват.
.
- Социологът Хайнц Буде: Защо се страхуваме толкова?
Ще има ли Трета световна война? Ще „изяде“ ли инфлацията парите ни? Грози ли ни някаква страшна епидемия? Живеем в общество на страха. Защо всичко около нас ни кара да се страхуваме? Материал на Дойче Веле за книгата на немския социолог Хайнц Буде „Общество на страха“.
Съвременното общество се гради на страха, превърнал се в социално-психологичен феномен. Страхът е вероятно единственият императив, който може да обедини членовете на едно общество, твърди социологът Хайнц Буде в книгата си „Общество на страха”. Изведнъж страхът от безработицата, от бедността на старини, от близостта или пък инфлацията се превърна в последния възможен вариант за консенсус в едно общество. Авторът си поставя за задача да обясни страха като идейно залегнал принцип в основите на социалната държава.
Историческата промяна
„Единственото нещо, от което трябва да ни е страх, е самият страх”. Авторът ни припомня думите на американския президент Франклин Д. Рузвелт от 1933 година, изречени в подкрепа на историческата промяна в убежденията на западната социална политика – че заслужава подкрепа онзи, който се подхлъзне. Но новите мерки не следва да са насочени само към безработицата или пък бедността на старини. Те трябва да освободят модерния човек най-вече от неговите страхове, смята Буде. Въпреки това социалната държава се оттегли от задължението си да се грижи за своите граждани, като прехвърли отговорността на пазара.
Страхът от упадък днес е личностен въпрос, констатира социологът. Особено засегнато е поколението след бейбибума от 70-те години на миналия век. Те са прототипът на съвременния човек – амбициозен, прилежен и пренатоварен. Трийсетгодишните са на ръба да загубят всичко – или поне го вярват.
В капана на самоусъвършенстването
Ако човек не иска да е аутсайдер, той се впуска във водовъртежа на неспирното самоусъвършенстване. Колкото повече сертификати, толкова по-добре. С тях расте и надеждата. Всеки аспект на всекидневието трябва да се преобръща в производствен, социален или икономически капитал. Но тъй като успехът и образованието вече не гарантират израстване, то тази тотална мобилизация има и своята цена, мисли авторът на „Общество на страха”.
Много хора треперят при мисълта за инфлацията, която поглъща парите им.
„Вторите и третите, които не са сред първенците, се чувстват огорчени и отритнати. Обсебващото желание за мъст се прехвърля върху мотивацията”, пише Хайнц Буде, който смята, че индивидуалността (егоцентризмът) е в ренесанс. Идеята за усъвършенстване набира сила, а с нея и взаимозаменяемостта. Емоционалната връзка става дефицитна стока за съвременния човек. Остава му само връзката с децата като единствената в неговия живот, която не може да се прекъсне.
Опасности навсякъде наоколо
Макар и в друг контекст, темата за страха вълнува и „Зюддойче цайтунг“ (ЗЦ). В материала „Игра без ясен изход” Вернер Бартенс търси причините за масовата психоза и параноята на днешното общество. За него страхът е вечният спътник на човека откакто свят светува. Той може да бъде ирационален, неоправдан и обсебващ, но също така и да влезе в ролята на наш „ангел-пазител“.
Много тревожни събития връхлетяха човечеството в последно време, а с тях расте и страхът. В тези смутни времена вероятно всеки един от нас се е питал поне веднъж: идва ли Трета световна война? Налице е страх от неконтролируеми конфликти, които могат да приключат с тотално унищожение. Страх ни е от вирусите, които като невидими спътници достигат до всяко кътче на Земята. Тревожни са и експериментите в Церн. Не бива да забравяме и предсказанията на дипломирани инженери за опасността от поглъщането ни от черна дупка, пише Вернер Бартенс.
Вечен спътник
Авторът разглежда страха като наш универсален спътник още от зората на еволюцията. Ето един пример за първичен страх: макар предците ни отдавна да са напуснали пещерите и днес да не ни се налага да плашим дивите животни с огньове и факли, има хора, които още се боят от мрака. Сред тях, между другото, е и световноизвестният тенисист Рафаел Надал. Вече 200 години светлината се опитва да озари сенките в нашите души, пише Вернер Бартенс от ЗЦ.
Всеки човек таи дълбоко в себе си някакви страхове.
Учените открай време се вълнуват от въпроса защо се боим от несъществуващи неща. Социологът от Щутгарт Ортвин Рен, според Бартенс, стига до много точни изводи в книгата си „Парадоксът при риска”: „Когато човек се остави да бъде воден от очите си, тогава той ще види реалните заплахи и от какво не бива да се плаши”.
Страховете имат свойството да бъдат мрачни, властни и често неоснователни, дори да си даваме сметка за това. Така например, поради всеобщия страх от пътуването със самолет след атентатите от 11 септември 2001, се увеличи броят на жертвите от катастрофи на пътя, сочи официалната статистика в САЩ. Причина за необяснимия страх могат да бъдат още и личният ни опит, както и колективната фантазия. И тук никоя статистика не може да го обори. Авторът пише, че и до днес майка му трепери от ужас при мисълта за инфлация – самата тя е преживяла паричната реформа от 1948 година. Страхът от девалвация така се е загнездил в нея, че тя гледала да инвестира всеки свой свободен цент в „нещо практично”.
Но страхът не е само деструктивен. Той е и нещо като наш гравиран наръчник за оцеляване. Съзнанието на човек е така устроено, че при извънредни ситуации човек първо се уповава на първичния си инстинкт, а после разсъждава. Разбира се, това също крие и своите рискове, пише Вернер Бартенс.
Вълкът като невинна жертва
Човек е подвластен на силата на легендите и историите и не винаги е склонен да приеме очевидни истини. Да вземем пример със страха от акули, които далеч не са сред най-опасните за човека живи същества на планетата. Вълкът, според Вернер Бартенс, е също жертва на приказките (да си спомним историята на Червената шапчица). И всичко това при положение, че едва 7 души годишно стават жертва на нападения от вълци. Страхът от митичните животни е несравнимо по-голям от истински опасните земни твари, заключава авторът.
.
- По следите на екорекет (видео)
Марин Николов (Нова телевизия): Срещу псевдоеколозите, изнудващи бизнес и държава
Как псевдоеколози изнудват фирми за стотици хиляди левове? След като в Новините на Нова телевизия излъчиха откъс от разследването на Марин Николов, в което псевдоеколозите изнудват за 200,000.00 евра се оказа, че дори и държавата е била жертва на подобен зелен рекет. По-долу вижте факсимиле от годишните отчети за дейността на КОАЛИЦИЯ ЗА УСТОЙЧИВО РАЗВИТИЕ с код по БУЛСТАТ – 176045668 – там парите от рекета не се описват.
В годишния доклад за цялата 2013 г. на сдружението от 157 юридически и физически лица са отчетени 24 лв. приходи от дарения и 150 лв. приходи от стопанска дейност. Като за същото време сдружението е реализирало загуба от стопанска дейност в размер на 45 лв. и загубата от нестопанска дейност от 723 лв.
Кметът на Пирдоп за скандала с екорекета: Не вярвах, че адвокатът на общината е замесен
Не вярвах, че адвокатът на общината е замесен. По-рано бизнесменът, който иска да газифицира Пирдоп и Златица, ме уведоми за случая, но не вярвах. Ще го извикам на разговор и ще видим какво ще правим. Това обяви пред Нова телевизия кметът на Пирдоп Цанко Цанов, след като стана ясна схемата за изнудване.
Казусът е следният. Екоорганизация „Коалиция за устойчиво развитие” иска 200 000 евро от бизнесмен, който смята да газифицира Пирдоп и Златица. Екоорганизацията иска парите, за да не пречи на проекта, защото той нямал Оценка за въздействия върху околната среда. Ако го няма този документ, проектът може да се обжалва в съда, а това ще доведе забавяне и протакане във времето, което не е в полза на бизнесмена.
Ако обаче се платят парите, жалбите ще се оттеглят и проектът стартира.
„Нямах никаква представа за ролята на адвоката на общината. Ще взема мерки”, обеща кметът на Пирдоп.
Ролята на общинския адвокат се оказва ключова в схемата. Той е човекът, който разговаря с бизнесмена и му иска 200 000 евро.
След това му обяснява, че молбата за спиране на жалбата ще бъде в него, ако се разберат, че ще има плащане.
След това човек с финансова къща ще отиде при бизнесмена, за да оформят документите за превода на парите. Те ще бъдат официално документирани като вид услуга.
След като има плащане, адвокатът ще внесе молбите за спиране на жалбите в съда и така проектът няма да има пречки да стартира. /БЛИЦ/
.
И още един видеозапис, продължение на темата в ефира на Нова телевизия:
.
- Папа Франциск изми и целуна краката на римски затворници
Продължавайки традицията, чието начало папа Франциск положи през 2013 г., няколко дни преди Великден папата изми краката на римски затворници. Вечерта на 2 април, Велики четвъртък за Римокатолическата църква, папата извърши меса в римския затвор „Ребибя”, който е известен и с това, че през 1983 г. папа Йоан Павел II посети тук Мехмет Али Агджа. По време на богослужението папата аржентинец изми краката на 12 затворници, мъже и жени, от Нигерия, Конго, Еквадор, Бразилия и Италия, а също и на едно дете.
„Иисус не се уморява да обича” – каза Франциск в словото си към 300-те затворници, събрали се в затворническия параклис. – Той обича всеки от нас толкова, че е отдал живота си за нас”. „Даже и майката да забрави за своето дете, Бог няма да ни забрави” – напомни папата думите от пророчеството на Исайя.
Преди да влезе в затворническия параклис, папата се здрависа със 150 от общо 2100 затворници. Сред дошлите на папската меса е имало и 15 майки с децата си. Повечето от присъстващите са се молели със сълзи на очи, пишaт oт Dveri.bg.
Папата се обърна към присъстващите с думите: „Днес ще измия нозете на дванадесет от вас, но чрез тези наши братя и сестри и на всички вас, всички. Те са ваши представители. Но аз също имам нужда да бъда измит от Господа и затова молете са на тази литургия Господ да умие и моите нечистотии, за да бъда по-голям слуга от вас и повече да служа на хората, както Иисус“.
.
Снимки от предишните години
- Велизар Енчев учреди Движение за радикална промяна „Българска пролет“
Ново гражданско движение „Българска пролет“ бе учредено във Велико Търново от независимия депутат Велизар Енчев, съобщи БГНЕС.
.
Пепа Сомлева и Велизар Енчев На учредителната сбирка в манастира „Св. Никола“ в Арбанаси, бе решено Движението за радикална промяна да бъде назовано „Българска пролет“.
Велизар Енчев заяви, че за 25 години върху системата са нанесени тежки 25 удара и така страната ни е превърната в най-бедната държава в Европейския съюз и е създадена класа на имащи и нямащи. „И поради тази причина ние от Движение за радикална промяна решихме да започнем поход за ограмотяване и възраждане на българския народ. Защото смятаме, че в днешно време се нуждаем от революционна промяна на духа на българския народ, защото той е унизен и смачкан. Като никога досега в последните 25 години България се управлява от един криминален елит, а в последните 6 години начело на този елит е партия ГЕРБ, която е туморният израстък на българската демокрация – партия, която веднъж беше свалена от властта с масови протести и по един парадокс на съдбата, или заради нашата народопсихология, или заради манипулацията на изборния процес, т. нар. синдром Костинброд отново се възцари за 4-годишен мандат, но този с една изключително порочна коалиция, която никой от нас не е допускал, че е се случи. Коалиция на несъвместими политически субекти,“ заяви Енчев.
Той изрази надежда, че зараждащото се движение ще прерасне в партия, „защото това което се случи на 7 ноември в българския парламент беше поредна подмяна на вота на българския народ. Нито гражданите, които са гласували за Реформаторския блок, са дали гласа си Реформаторският блок да се съюзява с партия ГЕРБ. Това го призна самият г-н Лукарски, който сега е министър на икономиката, и в нощта на изборите след 5 октомври при изключени микрофони, а всъщност включени, заяви, че „антигерберското говорене е било предизборен трик“. Той поне е бил откровен да признае това“, каза Енчев.
Той посочи, че всички останали, които са членували в Патриотичния фронт, много добре знаят, че в нито един момент в предизборната кампания не е казано, че Националният фронт за спасение на България – респективно Патриотичният фронт и ВМРО ще се коалира с партия ГЕРБ, а да не говорим за Реформаторския блок. „Ние нямаме нищо против редовите членове на РБ и на партия ГЕРБ – това са честни и почтени граждани, но много от тях прегърнаха тази заблуда, че тези две партии ще помогнат за техния възход“, заяви Велизар Енчев. Според него измамата на Патриотичния фронт по нищо не отстъпва на измамата на „Атака“ през 2009 година. Лидерът на софийската организация на НФСБ пръв се е противопоставил на лансирането на партията ГОРД и лидера й Слави Бинев за колективен член на НФСБ. Той е и предрекъл, че със Слави Бинев начело ПФ ще претърпи катастрофален неуспех, което се е случило на европейските избори.
Много е важно днес каквото и да правим, да говорим открито за проблемите, открито за това, което ни обединява, подчерта Велизар Енчев. Важно е да гледаме в една посока и това да ни обединява, подчерта той.
„В икономически аспект социално означава ляво, но когато говорим във външнополитически аспект няма ляво и дясно – има национални патриотични“, заяви Енчев. Той подчерта, че движението няма нищо общо със Сириза в Гърция по отношение на поставените цели. З“ащото проблемите на гръцката демокрация са едни, а българските – други. Проблемът на дълговата криза в Гърция са прекалено високите социални разходи, докато в България е точно обратното – кризата е поради липсата на такива разходи, поради масовата бедност и декапитализирането на основни фондове като НОИ и НЗОК“, обясни Енчев.
„За първи път в политическата история на България ние още преди изборите ще заявим с кого можем да се коалираме, с кого не можем, с кого можем да разговаряме. Но в никакъв случай няма да излъжем нашите евентуални бъдещи избиратели“, обяви Енчев.
Има партии с които при никакви условия не се прави коалиция – на първо място това е партия ГЕРБ, на второ е партия ДПС, посочи Енчев и добави, че се разграничават от „някои партии с ренегатски ръководства“.
„С всички останали партии сме готови да разговаряме и най-вече със сегашната партия в опозиция. Но при едно условие – без да отстъпваме от своите принципи и идеали. А това, което стана на 7 ноември (когато беше съставено правителството – бел. ред.) беше не само подмяна на вота, а предателство на идеалите на българския избирател – и на десния, и на левия, на патриотичния и на избирателите на ДПС, което даде ключова подкрепа в парламента за ключови законопроекти на ГЕРБ като бюджета на държавата или вземането на 16-милиардния дълг, заяви Енчев. Според него и разочарованите от ДПС трябва да знаят, че „Българска пролет“ ще представлява и техните интереси в парламента.
Още за УЧРЕДИТЕЛНО СЪБРАНИЕ НА „БЪЛГАРСКА ПРОЛЕТ“(вж. видео)
.
- Борисов зове Европа да се огледа в себе си заради Крим
По-долу може да се прочете пълния текст на интервю на Георги Коритаров с премиера Борисов в предаването „Свободна зона”, излъчено на 1 април в ефира на ТВ+. Текстът е публикуван във Фрогнюз.
Преди това – коментара на интервюиращия, публикуван в същото издание, който подчертава акцентите от разговора в студиото.
.
Георги Коритаров:
Интервюто на г-н Борисов, което направихме в ефира на ТВ+ , бе представено като сензационно и то на пръв поглед наистина изглежда така. Аз, обаче съм привърженик в много по-задълбоченото вглеждане не просто в текстовите, но в надтекстовите и подтекстовите послания, които отправя политик от такъв калибър.
За мен Бойко Борисов, зад привидно скандални изявления и една нехарактерна за него речева кондиция, отправи най-уникалното предизвикателство-покана към гражданите не само на България, но и на Европа. Предизвикателство-покана за един същински публичен и откровен дебат за ценностите на ЕС и на атлантическата общност.
Зад прозвучалото като шок твърдение-извод на г-н Борисов, че Западът е преглътнал Крим като окупирана от Русия украинска територия, се крие не друго, а един стремеж да бъдат накарани не толкова политиците, колкото гражданите на ЕС, да се замислят дали наистина се случва това. Ако гражданите на ЕС съжителстват съвместно в тази пъстра, мултикултурна, демократична общност на мира, просперитета и международното право, тогава те, чувайки подобен извод, произнесен от министър-председател на страна-членка, би трябвало сами да потърсят отговорност от държавните и правителствените ръководители на своите страни, заради подобен двоен аршин и двойнствен критерии, който Западът прилага към казуса Крим и към руската агресия.
За мен думите на г-н Борисов са един много елегантен призив към европейците, да се замислят каква политика искат да бъде водена от тяхно име. Биха ли допуснали европейците по аналогичен начин, по който руската агресия откъсна суверенна територия от Украйна и я анексира, подобни неща да се случват и на други места. И ако Европа би искала твърдо да се противопостави на подобни нови посегателства, тогава както много в негов стил г-н Борисов привлече вниманието към Минските споразумения и подчерта, че никъде не се споменава Крим. Това би означавало европейците да изискат от своите ръководители темата Крим да бъде поставена там, където бе заложена още в самото начало. Защото Крим беше първопричината за налагане на санкции срещу режима на Путин.
Кризата в Източна Украйна е само второто действие на руската агресия. Когато става дума за обвързване на режима на санкции със спазване на Минското споразумение, както много аргументирано посочи г-н Борисов, това означава отместване на вниманието на международната общност от окупацията на Крим, затварянето на темата с руската агресия в зоната на полуострова и както каза премиерът „преглъщането на руската окупация”, за сметка на обвързване на санкциите с Източна Украйна. Видите ли, ако се спазват Минските споразумения, санкциите ще паднат. И като паднат санкциите какво става с Крим?! Ето го подозрението за негласно договаряне и не произнесен на глас интерес на Запада от това хем Русия да вземе своя Крим, хем да се заговори за мир в зоната на Източна Украйна, хем парите и търговията да вървят като паднат санкциите.
Това е дълбоко неморално и аз приветствам думите на г-н Борисов, защото той, с една държавническа смелост, произнесе нещо, което наистина трябва да се казва. Ако това се каже от анализатор, може да бъде много по-директно, но няма да има същата стойност. Дълбоко впечатлен съм от този демократичен и европейски импулс в изказването на г-н Борисов. С това подсещане към Европа, че тя не само не трябва да мисли за падане за санкциите, а напротив, за засилване на санкциите, докато Русия се махне от окупираната територия, г-н Борисов се нарежда наистина в редицата на евроатлантическите политици.
Другата тема, която направи впечатление в интервюто, това е позицията на г-н Борисов за Закона за гражданската регистрация, внесен от ДПС, който предвиждаше да бъдат върнати насилствено отнетите родни, майчини имена на хора по време възродителния процес, които междувременно са починали, без за могат да си ги възстановят. Думите на Бойко Борисов бяха, че това е една най-елементарна и човешка справедливост и на практика се ангажира да бъде гарант за решаването на този проблем по един хуманен и справедлив човешки начин. Разглеждам това като продължение на тезата на Борисов, заложена в неговото писмо на 29 декември 2014 г., когато той заговори за необходимост от политически диалог от ново качество и от демократично и модерно затваряне на страницата на Възродителния процес.
За мен това са двата най-важни акцента от това интервю. Не мога да ги степенувам по важност по простата причина, че са с различна насоченост. Тезата за Запада, Русия и Крим е ориентирана към дискусия не само в рамките на България, но и по възможност към цялата европейска общност. Докато темата за възстановяване имената на покойниците, жертви на Възродителния процес, е тема с изключително хуманно и демократично българско звучене. Ако този закон бъде приет и Борисов и ГЕРБ подкрепят, това ще бъде акт на съвременното българско общество, който по своята сила и стойност може да бъде приравнен към историческото извинение, произнесено от сръбското правителство за кланетата в Сребреница.
По темите, произтекли от интервюто на банкера Цветан Василев мога да кажа две неща. Първото е свързано със самото интервю. Прочетете внимателно логиката на разговора и ще видите, че наистина по някакви причини много сериозни въпроси, произтичащи от интервюто, не са били поставени. Така например, когато г-н Василев споменава за срещи с лидери на трите основни партии, всеки журналист, който внимава в отговорите, би следвало да попита конкретно за имената на тези лидери, за партиите, които оглавяват, за обстоятелства, време, място и начин на организация на срещи.
Липсата на уточняващи въпроси създава широко място не просто за догадки, а за спекулации. Но такива неща се случват, особено ако човек по някакъв начин е отклонил своето внимание. Темата за персоналните отношения и конфликти, без да бъде изплетена в анализ за състоянието на българските институции, на българската държавност и българското общество, остава да виси със страшната сила на един ужасяващ въпрос. И той е: „Ние в индианско общество ли живеем, на племенни правила ли се подчиняваме или сме държава?”.
За това българските граждани трябва да настояват за цялата истина, защото тази истина не може да бъде произнасяна на парче. За произнасяне на тази истина има възможност да се търси българският съд и институции. Ако те не съумеят да свършат работа, има международно право, Европейски съд, има много други възможности, които ни дава членството н ЕС. По тази причина мисля, че ние деградирали като общество, омерзени и потопени в омерзението като хора, отказали се да мислят със собствените си глави, хора, доверяващи се на своите ръководители не като на интелектуални личности, а като на символи на индиански вождове, нямаме право да се въртим в този модел, който ни доведе до там, че истинските проблеми изобщо не ги забелязваме.
Истинската стойност на това, което ни се казва се подминава. Вижте колко много се бунтуват медии, какъв шум навсякъде възникна заради интригите на личните взаимоотношения и сблъсъци. И никъде, с изключени на вас и на още един сайт, не се появи същината за това, което говори г-н Борисов-темата за Русия и Крим и темата за имената на покойниците, пострадали от Възродителния процес. Не може да сме паднали чак до там, че да сме изгубили дори последното ъгълче, последната гънка на шлейфа или шлифера на нашия морал. Изобщо не можем да се закачим, за да хванем този шлифер.
.
Борисов в шокиращо интервю: Голям срам е „Телеграф“ с „Държавен вестник“
.
Голям срам е вестник „Телеграф“ да се продава с „Държавен вестник“. Трябва да се върнат имената на покойниците, чиито имена бяха сменени по време на Възродителния процес. Не вярвам, че Цветан Цветанов ще бъде осъден. За какво?! Това е само част от това, което каза премиерът Бойко Борисов пред журналиста Георги Коритаров по „ТВ+“.
Следва текстът на самия разговор:
Коритаров: Без каквито и да било уводни думи, ще започнем, само ще обявя общата тема: Какви са ценностните опори на управляващата коалиция?
И така, един журналист е изправен пред избора да се опре на две, три, четири сериозни новини. Добри новини, негативни новини. Преди минути дойде едно съобщение с информация от Евростат, че България е сред трите страни в ЕС по най-бързо намаляване на безработицата през последните месеци. Без никакво съмнение това е много позитивна новина. В същото време информационният поток, основният тон на дискусии в България е свързан с интригата около КТБ и интервюто, което е дал нейният бивш собственик Цветан Василев. Казвам „Добър вечер“ на господин премиера.
Борисов: Добър вечер и на вас и на зрителите ви.
Коритаров: Започнах условно за двата типа новини, тъй като ще изберем тази, която се нуждае от повече изясняване и която се нуждае от наистина много прецизен отговор, тъй като е заредена с голям рекетьорски потенциал. Тя излиза от интервюто на Цветан Василев, който казва: С Бойко Борисов имах среща на 6-и юни 2014 г. И го предупредих, че нещата могат да станат катастрофални. Не толкова за мен и за банката, колкото за държавата.“ На въпрос на Дачков: „Какво Ви отговори Бойко Борисов? „, Василев казва: „Засега няма да кажа какво си говорихме.“. Засега няма да кажа какво си говорихме, означава – ще задържа информация за след време, когато стане нужно ще я кажа. Има ли някаква драма в това, което сте си говорили?
Борисов: Вижте, аз и днес го коментирах, но малко започва да ми е неприятно, че някой зор, зор, зор да се види с мен и след това започва да си интерпретира както си иска една среща. За вашите зрители искам да кажа, че седмици наред господин Василев настояваше за тази среща и накрая му я дадох. Изрично подчертавам – тогава премиер е Орешарски и ние сме опозиция и то смачкана опозиция. С костинбродските афери, с всичките удари, виканици в прокуратури, в съдилища на основни фигури от ГЕРБ. Сиреч без никаква власт, абсолютно никаква власт към този момент. Но така или иначе той казва, че е дошъл при мен. Дошъл е в дома ми. Не сме били в бар, кафене или ресторант. Просто си вкара колата в гаража ми, за да не я гледат отвън, защото и моята къща беше поставена под наблюдение, и доколкото разбирам от това, което ми казаха- и него. Кое е криминалното на това?
Коритаров: Въпросът не е в криминалното…
Борисов: Не, понеже чух темата, а аз наблюдавам много внимателно изрази: “криминален начин сме се видели“. Кое е криминалното?
Коритаров: Това са негови думи. Акцентът на проблема тук не е в това дали е криминално или не, а в това какво си говорихте?
Борисов: Според мен това не е добро възпитание. Да настояваш с някого да се видиш, а след това да обясняваш какво сте си говорили. Когато една среща е била на четири очи, какво има да доказваш какво сте си говорили? Моята съвест е чиста, мога да се прекръстя.
Коритаров: Нали знаете, че сме възпитавани като атеисти. И аз да се прекръстя, няма кой да ми повярва.
Борисов: Майка ми мен ме е възпитавала и съм вярващ човек и това съм го доказал многократно.
Коритаров: Бил сте в комсомола, няма как да не са ви го избили.
Борисов: Бил съм в комсомола, но майка ми ме е водела на Великден тайно да обикаляме около църквата, да минем вътре да запалим свещичка.
Коритаров: Значи сте дисидент?
Борисов: Не съм дисидент, но съм вярващ човек.
Коритаров: Значи изразът „ Засега няма да кажа…….
Борисов: Мразя такива. Аз ще кажа всичко, за което сме си говорили. Аз ще кажа всичко, ние нямаме тайни, някакви тайни, за които да сме си говорили.
Коритаров: Това е добро начало.
Борисов: Първото нещо, което каза, е да се извини за това, което ми причиниха близо година.
Коритаров: Защо?
Борисов: Защото това, което ми причиниха, не е правено на никой политик през тези 25 години. Обсада.
Коритаров: От негово име ли Ви се извини?
Борисов: Да, от негово име. От негово име лично. Аз не мога да говоря от името на ТВ7, или на трети, четвърти….
Коритаров: А той лично какво Ви е причинил?
Борисов: Той е дошъл… Ако аз бях отишъл в неговия дом, той има право да каже: “аз ще кажа какво ми е казал.“ Но след като ми е дошъл в къщата, редно е да питаш домакина иска ли да разкаже как е минала срещата. Това е доброто възпитание. Но въпреки това, тъй като явно, той в своето интервю казва, господин Василев казва, че се е виждал тогава с лидери на другите, на управляващите партии. За тях нито казва дата, нито имена, нито нищо. Явно, че интересният човек, който искат да е на прицел, съм аз. Аз мога да чета между редовете. И като дойде, първо се извини за това, което са ми причинили. Защото, напомням на вашите зрители, че нямаше телевизия, в която да отида или предаване или каквото и да е публично мероприятие, без платените клакьори да дойдат отпред. Нямаше такова. Всяка сутрин в 6 часа обграждаха цялата ми къща и под диктовка на ТВ7, на журналиста, който водеше, те се сменяха непрекъснато, вдигаха плакати, сваляха плакати,и аз ги гледах на камерите, когато им плащаха зад трафопостта парите.
Коритаров: Това пари на Цветан Василев ли са били?
Борисов: Парите не са надписани на кой са. Но господин Василев, което чест му прави, дойде и ми се извини. Аз на него му казах само едно нещо. (Аз съм добър човек по принцип. Никога не гоня карез на някого, нито съм отмъстителен.) “Молете се само дъщеря ми да оздравее. Това се молете“. За радост тук от вече две-три седмици детето не е на тези силните хапчета, поуспокои се, започнаха да се движат така…. Дай Боже да продължи да е добре.
Коритаров: Това е емоционалното…
Борисов: Това го казах емоционално. След това започва да ми разказва как ще съборят банката. Казах му „Аз това го знам“ Но вие направихте ГЕРБ от първа политическа сила с костинбродската афера, първата политическа сила да е опозиция. Вие направихте, господин Василев, този експеримент с Орешарски. Всичките там БСП, ДПС и АТАКА
Коритаров: Да…
Борисов: Момент, нали ме питате какво сме си говорили? Аз ви разказвам.
Коритаров: Аз казвам „Да“.
Борисов: Изведнъж, я си представете аз да съм премиер, Дянков финансов и Цветанов вътрешен и ще дадем да падне банка? Ще дадеме жандармерия да ходи да окупира офиси? Или ще изтеглиме държавните пари, за да цопне в последния момент? Кога това ще се случи? Никога!
Коритаров: Вие нещо много важно ми казвате. Той Вие казал :“Ще съборят банката.“. Кой ще я събори? Каза ли Ви кой е субектът?
Борисов: Управляващите.
Коритаров: Тогава…
Борисов: Управляващите. Вижте, господин Коритаров, в това студио сега Вие сте водещият, а аз съм премиерът.
Коритаров: Е, така е. То не е все едно, то е така.
Борисов: Как ще водим разговор или какво ще се случи в студиото, зависи само от нас двамата. Не от трети, четвърти, пети или шести.
Коритаров: Точно така.
Борисов: В някои студия имат, а и вие имате слушалка….могат да Ви диктуват
Коритаров: Светлето най-много, Светле, кажи ми….да се чуете, вие я видяхте, Светлето е много добро дете…
Борисов: Може да ви диктуват нещо, но от вас зависи.
Коритаров: Свалям я. Да покажа на българския народ, че никой нищо не диктува.
Борисов: Ами ето. Това е правилното, и аз нямам, ето да видят. С една дума виновниците за това да се случи са премиерът Орешарски и финансовият министър Чобанов. Това са хората, които имат инструментите да спрат всичко това. Третият и Иван Искров, който с цялото си нахалство продължава да стои там.
Коритаров: Т.е. Вие му казахте: „Аз знам това“. Тоест, че премиерът Орешарски, Петър Чобанов и Иван Искров ще срутят банката?
Борисов: По начина по който вървеше, сега не знам как да не кажа нещо във времето, утре да се каже, че съм знаел, но усещането беше такова.
Коритаров: А има ли логика власт да иска да събори банка и да си дестабилизира държавата?
Борисов: Моята логика е, че тогава те са си мислели, че могат да се справят със самия Василев, без да съборят банката.
Коритаров: А защо са искали да се справят? Искали са да го унищожат ли?
Борисов: Аз зная, че искаха да унищожат мен и ГЕРБ. Иначе господин Василев, както надлежно си дава интервюто, да каже точно какво е. И затова и днес казах…
Коритаров: Поиска ли защита от Вас?
Борисов: Е, как да поиска защита от мачкания човек от опозицията? Неговите орди, на ТВ7, шоуто, което той каза, което той правеше „България без цензура“ по цялата държава, и ни преследваше. Не че ме е било страх. Днес чух, че се говореше, че ме е било страх. Не са страшни. Уплашиха ми детето, това е различно.
Коритаров: Говорим за политически проблем, защото каква политическа логика е довела Цветан Василев във вашия дом? Искал ли е той политически или експертни форми на подкрепа за банката си и за себе си от Вас?
Борисов: Е, какво ще искат от мен когато съм в опозиция?
Коритаров: А защо идва при вас, след като са Ви оплювали и са Ви омачкали, и да Ви се извини? Много е нелогично.
Борисов: Защо ли? Защото ГЕРБ след тежко управление, след най-тежко управление, след най-тежката финасово-икономическа криза, беше първа политическа сила. Един месец след изборите бихме пак във Варна.
Коритаров: Е, хубаво.
Борисов: ГЕРБ вървеше нагоре и той си е правел сметката, че ГЕРБ пак ще дойде на власт. И е търсел най-вероятно… Не най-вероятно, той искаше да ми се извини, за да не му държа гарес затова, че ми разболяха семейството.
Коритаров: Да получи индулгенции някакви.
Борисов: Не индулгенции. И от тук нататък… това ме дразни. Редно беше да ме попита: “Мога ли да кажа, че съм идвал по мое настояване, защото аз съм дошъл във вас?“. И аз щях да му кажа: „Да“ или „Не“. Това ме дразни в интервюто. Иначе срещата ни беше абсолютно човешка. Дойде, извини се, аз му казах: „Дано му мине на детето, защото представи си пред вас…“. Тогава той нито беше гонен, нито беше преследван, нито банката беше паднала. Имаше си и охрана и всичко. Викам: „Представи си сутрин ставаш и ордите от два-триста души заградили къщата и не можеш да тръгнеш. Представи си какво сте правели.“
Коритаров: Той имаше ли персонални опасения от конкретна личност или от конкретни типологизирани интереси, които работят срещу него? За да дойде при Вас не е просто така. За да дойде в гаража Ви.
Борисов: Аз се надявам, че правим много по-важни неща в държавата и да го говорим…
Коритаров: Знаете ли защо говорим за това? Това е важно заради прозрачността в тази държава.
Борисов: Прозрачността е това – дойде, извини се, стиснахме си ръцете заради това, че съм му простил, заради това, че ми е посегнал на семейството, на дома ми. Не на политиката.
Коритаров : Ето какво говори той. Това е вторият момент, който е много важен. Той казва за активите в КТБ. „Всъщност тези активи, за които сега се вдига толкова шум в България, бяха част от предложение, всички тези активи бяха предложени да бъдат одържавени срещу преструктурирането на банката. Но това предложение на консорциума беше отхвърлено от правителството и от БНБ.“ Той на вас направи ли такова разсъждение?
Борисов: Нямам спомен.
Коритаров: Какво мислите за идеята тогава да бъде одържавен активът на тази банка и да бъде преструктурирана тя?
Борисов: Все едно сега да отидете и да питате Мишо Миков какво мисли или какво решение ще вземе по пенсионната реформа, или за каквото и да било. Това правите в момента. Аз съм бил на 5-и юни, аз съм бил опозиция. Орешарски и тогава тройната коалиция бяха в пълната си мощ. Какво да кажа аз? Защо да дойде при мен?
Коритаров: Е, точно това Ви питам. Той каза ли ви…
Борисов: Той дойде в чисто човешки план. Аз по никакъв начин нямаше как да му помогна. Чисто човешки план, защото беше съзнал, че има политика, има политически натиск и има място как да се води политика. Има една граница, която не бива да се прескача.
Коритаров: Тази идея…
Борисов: …той го беше осъзнал това. Оттук-нататък нямам желание да интерпретирам кой какво е искал да каже.
Коритаров: Не „кой какво е искал да каже“ Принципно.
Борисов: Националната служба за охрана ще настоя да поеме охраната му – върне ли се в България, да излезе пред съда, да излезе където иска, да го пазят. Каквото има да разкаже срещу който има. Това не е моя тема. Аз четири години, в най-тежката финансово-икономическа криза, съм наливал пари в тази банка, за да не падне.
Коритаров: Добре.
Борисов: Така както Станишев като премиер и Орешарски като финансов министър също в други банки наливаха. Както и ние сега наливаме, за да е стабилна банковата система.
Коритаров: Чакайте сега. Наливал сте пари, за да не падне. Означава ли това, че е можела да падне и докато бяхте премиер?
Борисов: Всяка банка може да падне.
Коритаров: Кои пари наливахте? Които бяха депозитите на държавни фирми?
Борисов: Точно така. Това имам предвид. По този начин се регулира. Дали една… когато портфейлът й е изтънен да я подпреш. Както в момента сме направили с две банки други.
Коритаров: В момента?
Борисов: Да.
Коритаров: Кои?
Борисов: Е. Има банков закон, който забранява да се говори. Но факт е, че със стотици милиони сме ги подпрели. И сега го казвам, да не стане след една година или някой да каже: “Ама тогава ГЕРБ помагала на някакви банки“. Това се прави във всички държави, от всички правителства, от всички премиери.
Коритаров: Как гледате на това принципно, че е трябвало да бъдат одържавени активите на банката и тя да бъде преструктурирана?
Борисов: Аз така щях да постъпя тогава, ако бях премиер. Ако има свързани лица и Цветан Василев е виновен, щях да го извикам или ДАНС или съответно прокурорът да го извика. Да го задържи, ако е виновен, ако не е – да го пусне и банката да не се срути.
Коритаров: Имате ли спомен за консултациите, които провеждахте при президента Плевнелиев, ръководителите на политически сили, във връзка с кризата в КТБ? Лятото миналата година?
Борисов: Те бяха няколко пъти.
Коритаров: Основната тема беше ли свързана с идея за одържавяване на КТБ?
Борисов: Господин Коритаров, те бяха толкова арогантни, те бяха толкова сигурни, че ГЕРБ и аз няма да се върнем на власт, че въобще не се интересуваха.
Коритаров: Кои точно ?
Борисов: БСП, ДПС, АТАКА. Бяха безскрупулни и арогантни.
Коритаров: Нека да видим заглавната страница на един проект за закон, който така или иначе не е видял бял свят. Но той е много интересен, защото, нека да го покажем…
Борисов: Аз по ми е интересно да кажа какво сме направили сега.
Коритаров: Ще кажем. Ето, виждат нашите зрители проект: Закон за преструктуриране на КТБ. Въпросът ми е: Защо този проект, който е имал основна идея за одържавяване и преструктуриране на КТБ, не беше вкаран в Парламента, въпреки че е щял да има мнозинство формално между групите на ДПС и, както разбирам, на ГЕРБ?
Борисов: Да са го вкарали. Да са го вкарали. Да са го вкарали.
Коритаров: Вие щяхте ли да го подкрепите?
Борисов: Ама имаше си правителство, което и сега аз просто се учудвам на господин Василев, че споменава моето име и, че е дошъл в Банкя, а не казва къде се е срещал с Орешарски, със всичките тези хора. Ами ако извадите сайтовете ще видите, че Орешарски ходеше в къщата на господин Василев. Защо не ги казват тези работи, а искат пак аз, когато съм управляващ, да нося отговорност. Затова благодарение на всички парламентарни групи променихме закона сега, вкарахме служебни синдици, които в момента развалят или би трябвало по-точно…
Коритаров: Консенсус.
Борисов: Абсолютен консенсус, за което им благодаря. На всички политически партии.
Коритаров: А защо тогава БСП и реформаторите, които са били извън парламентарна сила, не са дали подкрепа за нещо, което прилича…
Борисов: Чакайте, БСП беше управляваща мандатоносител
Коритаров: Именно мандатоносител. Но този проект е имал много рационални неща. Вие и групата на ДПС правехте тогава и по принцип мнозинство.
Борисов: Не мога да знам какво са правили БСП тогава. Те се лутаха, не знаеха какво правят, самите те нямаха никакво самочувствие да бъдат мандатоносител, защото тогава те бяха тежко побеждавани години наред. Нямаше самочувствие това правителство. Експериментът Орешарски донесе милиарди загуби на тази държава. Милиарди. Какво да ви кажа повече?
Коритаров: Намирахте ли опора, принципна и политическа опора още тогава в Реформаторския блок..?
Борисов: Те бяха извън Парламента, каква опора да намирам?
Коритаров: …който, макар и като извънпарламентарна формация, развиваше и увеличаваше като някаква форма на гражданско влияние? И са били поканени на срещата при президента като извънпарламентарна сила, за да подкрепят една идея за спасяване на банката, но не са го направили.
Борисов: Знаете ли, господин Коритаров, аз тогава задавах един такъв въпрос на Орешарски като премиер, но представете си аз съм сам опозиция, пред нас са Орешарски, Станишев, Местан, вътрешен министър Йовчев, Драго Стойнев, Мишо Миков, ееее, Гечев… Представете си ни просто като маса какво е… Йордан Цонев. Те се държаха абсолютно арогантно, защото властта във всичките им сфери беше тяхна. Аз го попитах само Орешарски знае ли какво е написал в пълномощното да предостави на Брюксел да преговаря с Русия за „Южен поток“. И той ми каза, че не го е чел. Питах го дали знае какво пише в договора. Има ли договор за „Южен поток“, неустойки има ли? Той каза, че не го е чел. И аз тогава им казах: „Ами следващия път вземете премиер, който може да чИте поне.“ Това им казах. От тук нататък всички разговори са безсмислени. Те допуснаха всичко това да се случи, да се срути. След това едните търсят да хвърлят вина кой на Пеевски…
Коритаров: Той виновен ли е?
Борисов: За мен виновен е този, който упражнява властта.
Коритаров: Пеевски виновен ли е?
Борисов: Не виждам неговата вина. Ако е бил премиер, министър, какъвто и да е – да. Но не мога да кажа: „Пеевски е виновен, защото Орешарски е спал или Чобанов е спал“. Ми тогава да ги привлекат като обвиняеми.
Коритаров: Е, нали внушението, особено на реформаторите е, че Пеевски владее цялата държава…
Борисов: Господин Коритаров, ни най-малко не искам да защитавам Пеевски. Че утре ще излезе – Борисов защити Пеевски. Не, не ме интересува Пеевски. Орешарски и Чобанов са властта. Другото е задкулисие.
Коритаров: Вие казахте, че не е виновен Пеевски.
Борисов: Ами той не подписва нищо. Един депутат.
Коритаров: Значи не е виновен?
Борисов: Ами депутатите в момента виновни ли са или аз съм виновен?
Коритаров: Вие ли сте виновен?
Борисов: Ами аз съм виновен за всичко. След като съм премиер, значи нося отговорността. Министрите носят персоналната си отговорност. Като не ти върши работа един министър – сменяш.
Коритаров: Защо в парламента казахте: Какъв „модел Кой“, какви 5 лева?“? Това митология ли е – моделът „Кой“?
Борисов: Ами мен ми омръзна да се опитват да прехвърлят вината от реалната власт, която имат политическите сили, върху друг. Омръзна ми. Не ми се слуша.
Коритаров: Това мит ли е?
Борисов: Аз не знам, ако в тази държава има един човек, който може задкулисно да ги управлява всичките тези, мен не може. Да излезе Орешарски и да каже защо е взимал тези решения? Кой му ги е диктувал? Стига толкова, вече ми омръзна. Всеки ден да отговаряш на „Кой“ , „Защо“ и „Как“.
Коритаров: С други думи, вие сте против митологизиране и създаване на изкуствени балони?
Борисов: Искам да кажа, че ако е имало каквато и да е зависимост на ГЕРБ от някой друг, дали е Делян, дали е Драган, дали е Петкан – няма значение, ГЕРБ в опозиция щеше да живее спокойно. На нас ни говореха от трибуната как ще ни избият зъбките и как боли. 15 пъти са ме викали в прокуратурата. И не само мен. Сега се оплакват, че някои ги преглеждали. Взеха проби от олуците, дърветата ми броиха. Кое го е садил баща ми, кое аз? В двора.
Коритаров: А кой е отговорен за това? Орешарски като премиер?
Борисов: Ами Орешарски, разбира се. Кой е началник – Орешарски. И аз на Орешарски лично му го казах, бяхме на КНСБ, на коктейл ни беше поканил Пламен Димитров, седнах и му казах: “Ей, това, което правиш, не ти прави чест.“
Коритаров: Господин премиер….
Борисов: Но историята го зачеркна, той го няма.
Коритаров: Тази криза около КТБ и това…
Борисов: С една дума, за да се прекъсне с това „Кой“, „Защо“, „Как“ и т.н., ГЕРБ няма никаква зависимост от никой. Ние определяме нашата политика. Това, че държавата в момента е крехка поради тази разнопосоченост на политическите партии, че трябва да сме единни и да се събираме и да сме по-внимателни, не значи, че всеки ден трябва да се говори едно и също. Отговорността е на този, който управлява. Мандатоносителят.
Коритаров: Това е легитимната позиция – институционална и конституционна.
Борисов: При мен няма друго. Извинявайте, че кашлям, ама съм болен.
Коритаров: Правя си инхалации, от които ми мина кашлицата – препоръчвам ги.
Борисов: Е, аз сутринта почвам от 7 ч., какво ли не правих днеска, нема време за инхалации.
Коритаров: Въпросът в следното се свежда – тази криза около КТБ, второто действие, крие ли други рискове?
Борисов: Но пак да подчертая. Не съм казал, че Делян Пеевски не е виновен, а съм казал кой е виновен. За да няма заглавията в Медиапул утре. Не ме интересува физическите лица, дали е Пеевски, Драгаевски или Коритаров – няма значение. При мен…
Коритаров: Е, мене пък къде ме слагате да владея цялата държава?
Борисов: При мен има премиер, министри – това са виновниците. Това са виновниците. И господин Василев да бъде така добър да каже къде се е виждал с другите. При мен е дошъл вкъщи, щот съм бил… с кого, кога, как… на кои дати, какво им е казал на тях, на управляващите.
Коритаров: Има ли риск тази криза сега да се разпростре по начин, който да създаде тежък външнополитически проблем за нашата страна, доколкото все по-отчетливо прозират руски мафиотски интереси?
Борисов: Аз мисля, че държавата реагира бързо благодарение, повтарям, на всички политически партии, осъзнаха риска, приехме специален закон, той не е специален, между първо и второ четене възможност за служебни синдици, които веднага влязоха. В момента фондът управлява банката чрез синдици, веднага ще бъдат дадени в съда. Защото съдът, исках това да уточня одеве, разваля цесии, сделки, всичко останало. И с една дума да кажа за вашите зрители какво е било КТБ. КТБ на база парите на вложителите започва да прави бизнес. Това са така наречените свързани лица. За съжаление и в пенсионните фондове го има, и на други места в България го има – и сега затова много е важно бързо да се смени шефът на БНБ. Надяваме се май месец да имаме консенсусна фигура, която всички в парламента да подкрепят, да си отиде най-после Искров, и съответно всичко това, за което говоря. Защото, за вашите зрители го казвам, само БНБ може да направи този контрол, за който говорим. Сега, какво прави държавата в момента? Държавата иска това имущество, което е било в КТБ като обезпечение на всички тези кредити, да бъде прибрано обратно в банката. Тези, които са си направили цесии или са си изиграли некви игри, не ги знам. Синдиците ще ги кажат, съдът ще разпореди да се приберат, съответно с тях да се овъзмездят вложителите и това, което фондът за гарантиране и държавата са дали като заем.
Коритаров: Има ли опасност България да попадне под зависимост на нечисти, руски мафиотски интереси чрез кризата в КТБ?
Борисов: Руски и мафиотски не значи едно и също. Може да са и американски мафиотски, може да са френски мафиотски, може да са белгийски мафиотски.
Коритаров: Така е, но понеже говорят за връзка с човека, за когото има забранителен режим.
Борисов: Не бих искал да свързвам една или друга държава. Във всяка държава има мафия.
Коритаров: Да махнем тогава мафиотски и да кажем само руски интереси.
Борисов: Руски интереси, на техните в случая финансови икономически кръгове са факт.
Коритаров: В тази банка. А от там и като влияние върху нашите процеси.
Борисов: Не само. Външнотърговската банка на Русия е и акционер.
Коритаров: Така. Крие ли това рискове за нас?
Борисов: Така че нормално е да иска всеки да влезе и да има повече влияние в България.
Коритаров: Има ли рискове от това?
Борисов: И тук е ролята на правителството да привлече всякакви инвестиции, които… и когато е силна държавата, когато са силни службите…
Коритаров: Силни ли са?
Борисов: Абе… не са много силни.
Коритаров: Като не са…
Борисов: Не са много силни, защото ето сега цяла нощ, между другото, се занимавах. Даже пратих посред нощ издирих зам.-шефката на митниците, че Танов го няма, но пратих главния секретар, шефът на БОП Спиридонов на Свиленград. Нали, просто на вашите зрители да кажа с какви хора се работи. Навремето като казах, че материалът е такъв, колко ме носиха…
Коритаров: А материалът такъв ли е?
Борисов: Имаме една тихичка, тайна спогодба с турците: като влиза тир с цигари или излиза тир с цигари, понеже това са акцизните стоки, алкохол и цигари, те ни пращат едно тайно факсче.
Коритаров: Аха.
Борисов: Митничарите и граничарите на Капитан Андреево скъсали факсчето, скрили го и 15 тира по празниците с цигари ги пропуснали. Само че не знаят, че в системата остава факсчето. Листа може да го скъсаш – информацията остава. Два тира фанахме нощеска.
Коритаров: Тая нощ?
Борисов: Да. Пратих да приберат всички от смените, които са били тогава на едната дата, от 28-и февруари тръгват и през празниците нали, когато хората почиват – швът, швът – минават. Другите два празни са излезли, декларирали са, че празни са влезли, празни са излезли – ще ги търсим и тях. В момента всички борси ги нападнахме, дет се вика. Имаме номерата на тировете, ще ги издирим. Този, който е един от организаторите, вчера беше избягал сутринта или по обяд, сигурно е разбрал, щото хванахме първо единия, после другия тир за огромни пари. Контрабандата е място, където ние в момента показваме воля, която никога не е показвана. Даже, понеже с господин Станишев често сега си говорим по темата Шенген и това, което с Румъния искаме да направим, беше написал, че са впечатляващи приходите в бюджета за първите три месеца.
Коритаров: Вие се сближихте?
Борисов: Не. Не сме се сближили. Просто, нека да го кажем, пораснахме. И двамата разбрахме, че когато в ЕНП аз говоря лошо за неговото управление, той говори лошо в ПЕС срещу нашето управление, няма как да падне Шенген, няма как да ни уважават другите държави. Затова изградихме нова тактика. Когато защитаваме интересите на България пред Европа, пред партньорите, говорим в един език. А и няма нищо лошо, когато нещо добро е направено, да се отчете.
Коритаров: А господин Миков знае ли го това? Защото БСП се държи безумно.
Борисов: Аз си говоря и с господин Миков. Примерно когато беше за закона за служебните синдици, той каза: „Добре, Бойко, вие и по сега действащия закон сте могли да ги сложите.“
Коритаров: И защо не сте?
Борисов: Питах юристите, казаха „Не може“. Да де, ама той като юрист казва, че може. На другия ден веднага го вкарахме в съда и съдът каза, че не може. С една дума, той се опита да ми помогне, коректен беше, в смисъл те можеха да ме атакуват политически защо не сте го вкарали примерно преди един месец? Но той ме предупреди, ние го направихме и той самият се убеди, че съдът не го допуска.
Коритаров: Това с митниците е добър пример, но хибридната война в доклада на военното министерство пише, и за Русия, в контекста на Русия ви питах?
Борисов: Понеже ме питахте за службите. Това са долу граничари, това са началниците им, това е цял канал, това са огромни пари.
Коритаров: Има ли опасност България окончателно да загуби информационната пропагандна война срещу Русия и, образно казано, да капитулира в резултат на хибридната война на режима на Путин срещу ЕС.
Борисов: Не. Аз мисля, че и Европа, и Русия в момента си дават сметка колко пагубно е всичко това, което се случва и за двете икономики, ако можем така да ги наречем. Виждате рублата накъде отиде, виждате как се стопяват резервите…
Коритаров: Виждате ли решение?
Борисов: …резервите на Русия, същото пречи и на самата Европа.
Коритаров: Виждате ли решение?
Борисов: Виждам да се спазва Минското споразумение и тогава да паднат санкциите.
Коритаров: А защо Минското споразумение да се спазва, след като паднат санкциите, след като санкциите бяха заложени заради руската агресия и окупацията на Крим?
Борисов: Вижте, това е вече мое мнение, че Крим чисто дипломатически, винаги ще се протестира това действие, но някак си Крим го преглътнаха западния свят.
Коритаров: Е, господин Борисов, как не си говорихме предварително, това не трябваше да го казвате. Наистина ли западният свят е преглътнал Крим като руска окупация?
Борисов: Не, с дипломатическия си език никой от нас няма да каже, че е преглътнал Крим.
Коритаров: Ами добре, де…
Борисов: Самият факт, че Крим не се споменава, а говорим за Минското споразумение, където госпожа Меркел, Оланд, съответно отидоха до Путин и стигнаха до Минското споразумение, това едно и се надявам да няма две.
Коритаров: Чакайте, господин Борисов, това е демагогия и лицемерие. Европейският съюз и НАТО застъпват ли принципа на ненарушимост на границите?
Борисов: Застъпват го.
Коритаров: Има ли споразумение от Хелзинки, което е валидно и се спазва в ОСС?
Борисов: Има.
Коритаров: И въобще светът. Е, как ще преглътне западният свят Крим?
Борисов: Как да го кажа. Не го е преглътнал, но се спираме само на Минското споразумение.
Коритаров: Вие се шегувате сега.
Борисов: Ами то е факт.
Коритаров: Бъдете откровен. Наистина Западът предаде ли Украйна на руснаците заради Крим?
Борисов: Напротив.
Коритаров: Е, как напротив? Взеха им територия. Все едно Румъния, давам този драстичен пример, да ни вземе южна Добруджа, щото с аргумента, че тя ни е дадена със споразумение между Сталин, Хитлер и граф Чано …
Борисов: То е обратно.
Коритаров: Как ще е обратно? Осми ноември 40-та година къде отива Южна Добруджа?
Борисов: Е, отива при Румъния. Или къде?
Коритаров: Ха ха, господин Борисов….
Борисов: Ние не сме взели територия на никой.
Коритаров: При последното Ви идване говорихме за история и тогава не се справихте със задачата закон за защита на нацията. Сега Ви питам осми ноември 40 година Крайовската спогодба какво регламентира за статута на Южна Добруджа?
Борисов: Не съм бил жив тогава.
Коритаров: Премиер е Георги Кьосеиванов на България.
Борисов: Не знам.
Коритаров: Е стига глупости, нали се учи по география?
Борисов: Не си го спомням. По-добре, да не кажа някоя глупост.
Коритаров: Сега, господин Борисов, ако беше студентски изпит, не септември, а не знам…
Борисов: Сега и аз мога да ви питам нещо, което вие няма да си спомните.
Коритаров: Със сигурност няма да си спомня.
Борисов: Ако е такъв изпитът и вие няма да го вземете.
Коритаров: Не, не, със сигурност вие ще ме скъсате по-лесно. Така, Крайовската спогодба е споразумение между нацистка Германия, Румъния, Съветския съюз, Молотов на Сталин и Царство България с премиер Георги Кьосеиванов за мирно предаване на Южна Добруджа на България.
Борисов: Това става 40-та година. Аз се обърках за 46-та какво става после.
Коритаров: Какво става 46-та?
Борисов: Давай нататък..
Коритаров: Става революция, преврат… Затова Ви поставям този пример. Значи, това е същото като Румъния да каже по времето на нацизма, и по времето на споразумението Рибентроп-Молотов са им дали Южна Добруджа, сега си я искаме обратно. Същото е с Крим.
Борисов: Аргументите при тях е, че Хрушчов навремето е дал по такъв начин .
Коритаров: Питам Ви, има ли воля наистина, защото вие се събирате държавници. Вие сте човек с изключителен авторитет като премиер на България, като ходите по срещи, не им ли казвате: Абе, господа, нарушен е фундаментален принцип, окупирана е територия. Санкциите не трябва да бъдат заради Източна Украйна и обосновани с Минското споразумение, а трябва да продължават, докато руснаците отстъпят Крим обратно на Украйна. Защото са им го взели.
Борисов: Няма практика да се говори, какво си говорим на съвета.
Коритаров: Такива нещо говорите ли си?
Борисов: Говорим си.
Коритаров: И какво казвате Вие?
Борисов: Че е добре да се постигне мир, защото губим от тези санкции, да не говорим, че хиляди хора гинат на ден.
Коритаров: Може ли да се постигне мир без да има морал? Може ли да има мир на основата на окупирана територия?
Борисов: За съжаление не навсякъде на света има истинска справедливост, каквато бихме искали.
Коритаров: То това е брутална несправедливост.
Борисов: Ами на много места. В Сирия не е ли брутална несправедливост?
Коритаров: Чакайте, това е абсолютен аналог на Мюнхенското съглашение.
Борисов: Това е тема…
Коритаров: Мюнхенското съглашение, което какво прави? Судетската област… Добре.
Борисов: Не вярвам това да е тема, която мога да разясня на вашите зрители или да им отговоря по какъвто и да е начин.
Коритаров: Добре. Това е по-демагогско, отколкото е отношението на Реформаторсия блок днес, господин Борисов, към ГЕРБ? От една страна са в коалицията, от друга щяло да има нещо фатално в местните избори. Провалиха ви в Сърница.
Борисов: Е, Сърница не може да се гледа като модел. Там са роднини болшинството хора, а и, вижте, всяка партия си се явява. Аз съм спокоен в това отношение. Всяка партия, всяка организация, то затова има партии. Ще се явят. Каквито резултати покажат – такива.
Коритаров: Смущава ли Ви нещо в Реформаторския блок? Надежден партньор ли са?
Борисов: За мен са надежден партньор. С няколко от лидерите на партиите в Реформаторския блок сме в един кабинет. Работим ежедневно заедно. Госпожа Кунева, Лукарски, Ненчев, Москов.
Коритаров: Доволен ли сте от министъра на образованието – господин Танев?
Борисов: Старае се човекът да направи каквото може. По принцип на него му е трудно, защото това е една сфера, в която…
Коритаров: Няма ли по-добри?
Борисов: Е, на всеки пост има по-добри. Никой не се е родил най-добър.
Коритаров: Как става промяна. Примерно когато има коалиционно споразумение…
Борисов: Професорът се справя.
Коритаров: …ако някой министър не се справя, обвързан ли сте с коалиционното споразумение, да речем, да не предприемате сериозни стъпки, тъй като той е излъчен от коалиционна формация? В случая, да речем, от Реформаторския блок? Или са Ви казали: Вие си поемате отговорността. Ако Вие не сте доволен от даден министър, който не е на ГЕРБ, какво става?
Борисов: Ако аз не съм доволен, ще предложа и няма да работя с него.
Коритаров: На кого ще предложите? На партията?
Борисов: Ами ще се съберем с колегите, ние се събираме често, коментираме, в 90 процента от случаите се разбираме. Има някои нещо, които са спорни или всяка една от партиите си ги е поела. До местните избори не виждам смисъл да се променя нещо.
Коритаров: До местните? А след местните ще бъде по…
Борисов: Всеки ще даде дотогава максимума от себе си. Виждате пет-шест реформи вървят, те трябва да дадат резултат.
Коритаров: След няколко месеца България ще поеме председателството на ротационен принцип на Съвета на Европа. За вас тази организация важна ли е?
Борисов: 2018-та година?
Коритаров: Не, не, това е Европейският съюз. А Съветът на Европа е друга организация.
Борисов: Какво за нея?
Коритаров: И след няколко месеца България ще поеме председателството на Съвета на Европа, а не на Европейския съюз. За Вас Съветът на Европа и неговите институции имат ли сериозна политическа и морална стойност?
Борисов: Какво имате предвид, за да мога да подготвя отговора си?
Коритаров: Имам предвид уважавате ли Съвета на Европа като най-стара институция и първата, в която България се интегрира през 91-ва година?
Борисов: Нататък какво е като въпроси?
Коритаров: Уважавате ли я?
Борисов: Уважавам я, разбира се.
Коритаров: Уважавате. А съобразявате ли се с техните мнения?
Борисов: Съобразяваме се. С кое не сме се съобразили сега? Щото начинът, по който задаваш въпроса, това ще следва.
Коритаров: Ами, ето вижте, следва следното. Ето доклада, последния от 2014 година на Европейския комитет срещу расизма и нетолерантността. Нека да видим. Това е заглавието и нека видим 32-ри параграф. Да видим 32-ри параграф гласи: В България функционират няколко по-малки ултранационалистки, фашистки политически партии и групи, сред които НФС, ВМРО-БНД, БНС и т.н., и се изброяват и други. Европейската комисия, Европейският комитет срещу расизма и нетолерантността настоятелно препоръчва на властите да продължават да следят отблизо многобройните екстремистки групи. Вие толкова отблизо, че ги направихте коалиционен партньор.
Борисов: Става ми смешно каква лисица си. Откъде тръгна, уважавате ли ги, разбирате ли ги, а сега да видим като е така… Това като в казармата: Уважаваш или не уважаваш старото? Който и отговор да дадеш, все грешен.
Коритаров: Какво мислите за… това е авторитетна, както казахте институция.
Борисов: Вижте, от трибуната на Парламента аз каквото съм имал да им кажа, което не са били прави или реформаторите или патриотите, аз съм им го казал.
Коритаров: Не ви ли притеснява тази оценка „фашистки политически партии“? Които попадат в обща управленска конфигурация с най-модерната европейска партия на България – ГЕРБ?
Борисов: Вижте, ние имаме коалиция с Реформаторския блок.
Коритаров: А поне имате споразумение с тях.
Борисов: А с другите имаме споразумение за подкрепа.
Коритаров: Е, защо точно с тях?
Борисов: А с кой?
Коритаров: Питам, не можахте ли да предприемете дръзкия самоотвержен ход – правителство на малцинството?
Борисов: В тази тежка икономическа криза, в тези проблеми, да бях поел само ГЕРБ като предишния мандат с 85 депутати да изтеглим каруцата от калта, нямаше да бъде възможно. Разбирам и мога да Ви отговоря.
Коритаров: Това е сериозно, не е закачка.
Борисов: Закачката беше по начина, по който ме подготви за темата. Ако не бяхме направили правителство, ако не бяхме поели тази тежест, всички фондове спрени. Сега когато започнахте предаването, така го миииииинахте 20 минути, 30 си говорихме за Цветан Василев.
Коритаров: Това за Евростат.
Борисов: За Евростат, че за тези няколко месеца сме намалили безработицата реално, не го казвам аз, казва го Евростат. Че всички фондове работят, че милиарди се разплатиха: зърнопроизводители, тютюнопроизводители, животновъди, строителни компании – навсякъде. Че над три милиарда и петстотин милиона лева разплатихме на вложителите в КТБ.
Коритаров: Няма цена, която може да оправдае дори псевдофашизъм.
Борисов: В парламента Вие сте ме чували и когато направих правителството, казах: наблюдавам много внимателно преминаването на крачката на етническата толерантност.
Коритаров: Какво видяхте?
Борисов: Сега, на приказки са много силни.
Коритаров: Помните ли кога го казахте за първи път? Преди две седмици някъде.
Борисов: Не помня точно, но да.
Коритаров: И само преди 5 дни излиза Валери Симеонов и казва: За българските мюсюлмани и за свещения им призив за молитва. Имамът вие. Вие.
Борисов: Ами…
Коритаров: Не е ли повод да му кажете: господин Симеонов, дотук бяхте?
Борисов: Не.
Коритаров: Не ли? Защо не?
Борисов: Защото в края на краищата всяка партия, всеки лидер носи отговорност за това, което говори, и затова те имат своите избиратели. Колко – много или малко, хората определят. Когато човек обижда, когато който и да е. Защото и от ДПС са ни обиждали нас. И от БСП са се обиждали и аз съм обиждал. Вижте, това все пак са млади формации, за първи път са в парламента, можем да им простим някоя и друга грешка. По-важното е, и аз се абстрахирам от подобни изказвания, защото, повярвайте ми, изключително важно е да запазим стабилността в момента и да си довършим тези неща, които сме започнали.
Коритаров: Аз, например, на Ваше място бих използвал мига, след като се чуе такова нещо, да се обърна директно към българските мюсюлмани и да ги успокоя. Да им кажа, че това, което се говори, аз съм гарант това повече да не се случва.
Борисов: Аз съм го направил.
Коритаров: Ама сега след последния път и когато…
Борисов: Сега, аз няма да го варда господин Симеонов или Сидеров, когато се изкаже нещо, или като Цветан Василев да излизам да го коментирам веднага.
Коритаров: Ама трябва да се прекрати.
Борисов: Българските мюсюлмани прекрасно знаят, прекрасно знаят, че в ГЕРБ като партия има и министри, и зам.- министри, и областни управители, и заместник-областни управители, и кметове, и вече близо сто хиляди ли са колко са гласували за нас. Виждате и в Сърница, и в смесените райони, така наречените смесени райони ние се бием с ДПС.
Коритаров: Ама паднахте. Заради реформаторите.
Борисов: Ами на едни места паднахме, на други места бием. Не казвам, че са виновни реформаторите.
Коритаров: Е, кой е виновен?
Борисов: Ние сме си виновни. Ако сме били по-силни. Следващия път ще ги бием.
Коритаров: Как да се пресече езикът на омразата?
Борисов: Но факт е, че ГЕРБ се намеси в смесените райони, където БСП изцяло дезертираха, изцяло ги няма.
Коритаров: Добре, те БСП по принцип дезертираха от всичко, не само от смесените райони.
Борисов: В Сърница реформаторите имат кандидат поради това, че на Касим Дал и Корман е човек. Не, че те са го създали и ДСБ и СДС или…
Коритаров: Не Ви ли притеснява езикът на омразата като явление.
Борисов: Притеснява ме.
Коритаров: Е, как да спре? Това е нещо, което е приоритетно.
Борисов: Аз излязох и казах, че могат да бъдат спокойни. Че ние няма да допуснем нито към християните, нито към мюсюлманите ….
Коритаров: Ето, че се случи пак. В Парламента. Излиза и ги обижда. Вие… на неразбираеми звуци.
Борисов: Дали някой го е чул, дали някой го е разбрал…
Коритаров: Е, как да не го е чул, това е Народно събрание.
Борисов: Народно събрание, но вижте, трябва да оставим всеки да преценява това, което може да говори. Аз отидох на паметника, където бяха загинали хора. В смесените райони правим огромни неща, стараем се максимум българските мюсюлмани да са добре. Сега 107 милиона, 105 реално платихме на малките тютюнопроизводители. Ма това са огромни неща, това са финанси в тази криза, ние съумяваме да запушим и да дадем възможност на тези хора да живеят.
Коритаров: Този стрес, който им причинява подобно говорене от парламентарната трибуна, от човек, който е ваш коалиционен партньор, как се преодолява?
Борисов: Дали на нас или на нашите избиратели, когато излизаха от ДПС и ни махаха с пръст от трибуната, аз не помня вие да сте бранили ГЕРБ или мен.
Коритаров: Аз ли дали не съм бранил ГЕРБ? А кой ходеше по семинари пет-шест пъти и сме правили лекции и тук само за ГЕРБ се говореше.
Борисов: Да. Ама не бъркайте нещата. Едно е да ви поканим, да си платим заради Вашия авторитет, познания, знания и по-големи по история от моите…
Коритаров: И по география.
Борисов: И по география, както се оказа, да ни изнесете лекция да научим нещо, съвсем различно е да ни помагате по друг начин.
Коритаров: Вие наистина ли не помните, че тук, в това студио беше едно от малкото места, където се говореше принципно за това, че голямата партия спечелила изборите, не трябва да бъде мачкана и изолирана от когото и да било? Или не сте ни гледали може би?
Борисов: Може би да не съм Ви гледал, но тогава си спомням от трибуната какво ни правеха. И ДПС и БСП и АТАКА.
Коритаров: Та нали двамата си говорехме, че трябва да стане така, че да изберат председател на Парламента от ГЕРБ. За да има стабилност. Тук си говорехме за това нещо.
Борисов: Надявам се всички политически партии да са си извадили поука, че “на бодлива крава Бог рога не дава“, има една хубава поговорка. И че трябва да бъдем по-спокойни, по-толерантни, и че българските мюсюлмани са тук и ще живеят тук, българските християни са тук и ще живеят тук, от векове живеят заедно и ще живеят заедно. Ние трябва да се съобразяваме един с друг и всякакви подобни изказвания. Разбира се не мога да го приема това, че “виел“ ходжата. Не мога да го приема, аз никога не бих използвал такъв речник. Аз съм гледал 87-ма година, когато стотици хиляди български граждани напускаха България. Такава трагедия пред очите ми се е случвала.
Коритаров: Страдахте ли заедно с тях?
Борисов: И аз тук намирам голяма грешка в ръководството на ДПС. Още 90-та година е трябвало в устава на партията им да напишат, че никога с партия приемник или с бившата компартия не могат да бъдат в коалиция. Да го има като постулат.
Коритаров: Не е късно да има такъв постулат, но не е късно и да има още нещо. След като сте съпреживявали и сте страдали заедно страданието на тези хора, готов ли сте да мотивирате парламентарната група на ГЕРБ да подкрепи закона за гражданската регистрация, който да позволи административно възстановяване на имената на покойници, които са отнети по време на възродителния процес? И след това са починали, преди възстановяването?
Борисов: Това е една елементарна справедливост.
Коритаров: Ами защо не го направите?
Борисов: Ами за първи път чувам.
Коритаров: Как за първи път чувате? Те го провалиха това. Как а първи път? Имаше дебат.
Борисов: Значи имаме парламентарна институция, където по цял ден гледат закони, аз да не ходя да се занимавам със законите им.
Коритаров: Тогава направете…
Борисов: Аз днес съм правил сметка как сме платили коледните 50 милиона, сега за Великден искам да платим още 50 милиона. От другата страна стоят Лазаров и Лиляна Павлова, и казват: „Искаме и сто милиона да запушим и преасфалтираме магистралата „Хемус“. И понеже Вие ми казвате„ не е пари“, ама много пари, непрекъснато. Едните викат: “Не се яде асфалт“, другите викат: “Искаме пенсии“. Ще ме разцепят на две.
Коритаров: „В мен сблъсъкът на две епохи стана…“
Борисав: И затова бой по контрабандата, да съберем повече приходи и да платим и за двете.
Коритаров: В морален план ето това би било изключителен жест към българските мюсюлмани. Готов ли сте да го проверите?
Борисов: Аз ще го проверя.
Коритаров: Готов ли сте да го проверите и ГЕРБ да го предложи да влезе, защото той влезе по правото на точка на опозицията, започна обсъждане и го провалиха на първо четене.
Борисов: Само това е влязло, че ако, примерно си бил Ахмед и си станал Асен, и си починал преди да влезе законът, не могат на паметника или да ти върнат документите, че си Ахмед.
Коритаров: Това е позор. Трябва да се върне.
Борисов: Няма логика.
Коритаров: Нали говорихме, Мехмед Карахюсеинов, той е поет, който го използвахте на 29-ти декември, човекът, който се е самозапалил, за да си защити достойнството, и докато е бил в безсъзнание му е натрапено българското име и е починал, и е погребан като Методи Караханов. Той не е могъл да си възстанови исконното име. Това е елементарен жест.
Борисов: Ще го проверя това, ще Ви кажа. Не ще Ви кажа, а това е елементарна справедливост и ако това са вкарали…
Коритаров: Това са вкарали.
Борисов: И ако това са вкарали, не виждам никаква логика това да не се приеме. Никаква логика няма.
Коритаров: И мислите, че ще се приеме?
Борисов: Ами сега, когато изляза, ще говоря с госпожа Цачева и нашата парламентарна група за какво става въпрос. Да не е било в комбинация с нещо друго и…
Коритаров: С Димитър Главчев бях говорил преди време и той каза като вас – това е елементарна справедливост.
Борисов: Те най-вероятно правят други номера. Вкарват нещо, което е безспорно, с нещо, което да не може…
Коритаров: Да не е като „Телеграф“ и „Държавен вестник“? И сега върви…
Борисов: Голям срам, сутринта го видях. Не мога да допусна, че парламентът ще допусне „ „Държавен вестник“ да отиде с който и да е вестник.
Коритаров: Това има ли начин да се раздели? Или си е пазарен проблем?
Борисов: Кое да му е пазарен проблем? Аз предполагам, че…
Коритаров: Както навремето. Перес Галдос върви с първи том на Ленин.
Борисов: То едно време вървяха банан или портокал, ако направиш нещо друго. „Държавен вестник“ предполагам, че Парламентът си плаща да бъде разпространен.
Коритаров: Ами сигурно.
Борисов: По тази логика мога да ти сложа един портрет, представяш ли си да ти носят „Държавен вестник“ с Коритаров отпред?
Коритаров: Това даже не смея да си го мечтая. Днес е първи април, издайте такъв.
Борисов: Надявам се госпожа Цачева, Парламентът отговаря за държавния вестник, не знам кой отговаря точно за това.
Коритаров: Държавният вестник е проблем, но този проблем, за който Ви казах, е наистина морален императив и би било добре да стане. А как гледате по принцип на идеята за осигуряване на стратегическа стабилност в ситуациите, когато повече от партиите от формалното мнозинство гласуват за Вас? Това обнадеждава ли ви?
Борисов: Това ме обнадеждава, това е вече друго ниво на политическа класа, осъзнаване на реалностите, по-добър парламентаризъм. Виждате, че за различни закони партиите се опитват да спазват това, което са обещавали на избирателите си, и гласуват в зависимост от програмите си. И то затова се получава когато в няколко случая либералите и дясноцентристите гласуват еднакво.
Коритаров: Либералите това са ДПС и дясноцентристите сте вие, така ли?
Борисов: Да. И реформаторите.
Коритаров: Защото това е всъщност стратегическата формула за евроатлантическа стабилност.
Борисов: Ниски данъци за хората, това са възможността да се строи, инфраструктурни проекти за предварителното отчуждаване. Това са теми, които… Как да си центрист и да не искаш да е така? Това е нормално и между другото, господин Местан, когато обяснява за своята политика, той с това го обяснява. Това е нормално да е така.
Коритаров: Това е нормално, това е логично. Разглеждате ли като средно срочна опция възможност за преформулиране на това управление, за преформатиране с включване на либерална тенденция? Ако не сега, то за след време, след други избори?
Борисов: За да не ползваме завоалирани методи, защото между редовете се чете въпросът Ви, ДПС трябва да извърви своя път на промяна.
Коритаров: Как го виждате?
Борисов: На тази безпардонност, която демонстрира в предишната тройна коалиция, направи така, че просто уплаши политическите партии.
Коритаров: Вас пък с какво ви уплаши?
Борисов: В смисъл, с поведението си направиха така, че да са нежелани от нито една партия за коалиция. Това е безспорният факт към днес. Аз се надявам, че както ГЕРБ в предишните четири години на управление сигурно, наред с хубавите работи, сме правили и сигурно сме си признали грешките и сме си ги поправили в голямата част. Сигурно пак грешим някъде, но мисля, че в голямата си част обществото оцени и видя колко промени направихме. Включително и кадрови, включително и в ръководния състав, включително и знакови фигури за ГЕРБ, които са били просто бяха изтеглени настрани или изцяло отстранени от партията, за да върви партията напред.
Коритаров: Кой според вас трябва да бъде отстранен от ДПС, за да бъде приемливо за коалицията?
Борисов: Аз не давам рецепти и не се мешам в работата на други партии.
Коритаров: А как си представяте реформирана партия?
Борисов: Знам какво направих аз. Първо смених изпълнителната комисия. В нея влязоха като се започне от Фандъкова, Цецка Цачева, Румяна Бъчварова, Томислав Дончев, отделно Живко от Стара Загора кмета, бургаския кмет Митко Николов, Краси Велчев да не ги изброявам… Хора, които са с репутация, хора които са с тежест в обществото. Веднага изпълнителната комисия съответно, нали, разбира се Цецо…
Коритаров: Цветан Цветанов?
Борисов: Цветан Цветанов.
Коритаров: Той проблем ли ви е?
Борисов: Не. Тоя е изключително ценен за партията и си върши прекрасно работата като партиен организатор и началник на предизборните ни щабове.
Коритаров: Каква ще бъде политическата му съдба, ако получи под каквато и да е форма осъдителна присъда на трета инстанция?
Борисов: Надявам се, че това няма да се случи….
Коритаров: Ако се случи…
Борисов: ….защото би било цинизъм заради това, че не е разрешил подслушване, а се създаде ужасното впечатление в обществото, че сме подслушвали, да бъде осъден.
Коритаров: И все пак ако бъде осъден, какво ще правите?
Борисов: Не ми се мисли върху такъв въпрос.
Коритаров: Е, мислете.
Борисов: За мен той е абсолютно невинен, защото съм гледал, знам моите министри, аз съм бил главен секретар …
Коритаров: Ако това се случи, как ще постъпите? Според повелята на принципа на правовата държава или според вашето убеждение?
Борисов: Вярвам на съдебната система, че ще се абстрахира кой е човекът и ще вземе правилното решение. И ще вземе правилното решение. Не може, няма с какво да ме убеди, с какво ще ме убедят? С кое е виновен? Че не дава разрешение, след един месец дава и протича реализация по този човек. Какво е нарушил? Някакъв чист механизъм?
Коритаров: Аз не съм съд Върховен…
Борисов: И аз не съм, да не излезе, че им се бъркам, защото отговарям – надявам се справедливостта да възтържествува.
Коритаров: Защо са толкова крехки и уязвими магистралите, с които толкова се гордеехте?
Борисов: Кое е крехко и уязвимо?
Коритаров: Изпотрошили са се, слагат ограничение 90…
Борисов: Това са старите магистрали, които от 50 години са направени.
Коритаров: Е как старата магистрала „Тракия“?
Борисов: Ами „Тракия“ е стара. Пловдив, Пазарджик и от Шумен надолу старата „Хемус“.
Коритаров: А с „Люлин“ какво стана? Всичко е наред?
Борисов: Фантастична е.
Коритаров: Ще има ли пари за ремонт на тези магистрали?
Борисов: Ами сега от приходите, днес го виках Горанов, от повечето приходи, които събираме, ще трябва да ги правим и тях. То какво да правим, правим нови. Вижте, 40 години, аз не знам „Тракия“ на колко е, от 90 да речем.
Коритаров: От 75-та година.
Борисов: От 75-та година до 90-та колко правителства са се сменили? Е, един път не са сменили асфалта. И сега дойде Герб. Не стига ,че правим нови, а и старите да преасфалтираме. Защо не я преасфалтираха? От 90-та година досега защо не я отремонтираха? Нали имаше излишък?До 2009-та държавата финишираше с по 4 милиарда излишък. Защо не я оправиха?
Коритаров: Вашите усилия…
Борисов: Не, не са нашите усилия…
Коритаров: Не, говоря за друго. Сменям оптимистично искам да завършим Вашите решения със Станишев за влизане в Шенген смятате ли, че ще се увенчаят с успех?
Борисов: Смятам, че на високо ниво в момента, когато направихме всичко необходимо да има този консенсус, да обединим усилия, нощес с това, което установих на границата истински се ядосах, защото не можем да бъдем сигурни с тези екипи, които са там.
Коритаров: Това не е ли проблем на Ваньо Танов да го смените?
Борисов: Нали ги сменяме колко пъти.
Коритаров: Е, Ваньо Танов седи от толкова време. Сменете го да си вдигне телефона най-после. Стана началник, не си вдига телефона.
Борисов: Ако е за това виновен, ще го сменим.
Коритаров: Смяна.
Борисов: На Свиленград ги арестувахме преди месец. И сега новите – пак.
Коритаров: Ами значи някой не може да въведе ред.
Борисов: И то не са само митничарите, то са и граничарите.
Коритаров: Знаете ли, че Светлето дойде и знаете ли защо, защото съм си свалил слушалката, за да покажем, че не ми диктува тя. Това крехко, малко същество….
Борисов: Крайно време беше. С тези слушалки ви разбиха мозъците на журналистите. Сутрин ги гледам с едни такива погледи – слуша тук, гледа там, бърка се.
Коритаров: Ей затова трябва без слушалки.
Борисов: Спомням си когато на Цонев му падна слушалката и се чува само: Стига, Цонев, недей… стига с тези слушалки.
Коритаров: Пещерата си е много прекрасно място, нали? Свободно, спокойно.
Борисов: Няма задкулисие… Кой, кой? – Свой.
Коритаров: Добър финал на много добър разговор. Вижте го този закон, грижете се за българските граждани да живеят в равноправие, спокойствие и толерантност.
Борисов: Винаги ще се грижим. Грижим се за българските мюсюлмани, но се грижим и за българските граждани, които биват грабени по малките населени места, така че… се грижим за всички.
Коритаров: Казах „граждани“, което включва и едните, и другите.
Ето и пълният текст:
Коритаров: Без каквито и да било уводни думи, ще започнем, само ще обявя общата тема: Какви са ценностните опори на управляващата коалиция.
И така, един журналист е изправен пред избора да се опре на две, три, четири сериозни новини. Добри новини, негативни новини. Преди минути дойде едно съобщение с информация от Евростат, че България е сред трите страни в ЕС по най-бързо намаляване на безработицата през последните месеци. Без никакво съмнение това е много позитивна новина. В същото време информационният поток, основният тон на дискусии в България е свързан с интригата около КТБ и интервюто, което е дал нейният бивш собственик Цветан Василев. Казвам „Добър вечер“ на господин премиера.
Борисов: Добър вечер и на вас и на зрителите ви.
Коритаров: Започнах условно за двата типа новини, тъй като ще изберем тази, която се нуждае от повече изясняване и която се нуждае от наистина много прецизен отговор, тъй като е заредена с голям рекетьорски потенциал. Тя излиза от интервюто на Цветан Василев, който казва: С Бойко Борисов имах среща на 6-и юни 2014 г. И го предупредих, че нещата могат да станат катастрофални. Не толкова за мен и за банката, колкото за държавата.“ На въпрос на Дачков: „Какво Ви отговори Бойко Борисов? „, Василев казва: „Засега няма да кажа какво си говорихме.“. Засега няма да кажа какво си говорихме, означава – ще задържа информация за след време, когато стане нужно ще я кажа. Има ли някаква драма в това, което сте си говорили?
Борисов: Вижте, аз и днес го коментирах, но малко започва да ми е неприятно, че някой зор, зор, зор да се види с мен и след това започва да си интерпретира както си иска една среща. За вашите зрители искам да кажа, че седмици наред господин Василев настояваше за тази среща и накрая му я дадох. Изрично подчертавам – тогава премиер е Орешарски и ние сме опозиция и то смачкана опозиция. С костинбродските афери, с всичките удари, виканици в прокуратури, в съдилища на основни фигури от ГЕРБ. Сиреч без никаква власт, абсолютно никаква власт към този момент. Но така или иначе той казва, че е дошъл при мен. Дошъл е в дома ми. Не сме били в бар, кафене или ресторант. Просто си вкара колата в гаража ми, за да не я гледат отвън, защото и моята къща беше поставена под наблюдение, и доколкото разбирам от това, което ми казаха- и него. Кое е криминалното на това?
Коритаров: Въпросът не е в криминалното…
Борисов: Не, понеже чух темата, а аз наблюдавам много внимателно изрази: “криминален начин сме се видели“. Кое е криминалното?
Коритаров: Това са негови думи. Акцентът на проблема тук не е в това дали е криминално или не, а в това какво си говорихте?
Борисов: Според мен това не е добро възпитание. Да настояваш с някого да се видиш, а след това да обясняваш какво сте си говорили. Когато една среща е била на четири очи, какво има да доказваш какво сте си говорили? Моята съвест е чиста, мога да се прекръстя.
Коритаров: Нали знаете, че сме възпитавани като атеисти. И аз да се прекръстя, няма кой да ми повярва.
Борисов: Майка ми мен ме е възпитавала и съм вярващ човек и това съм го доказал многократно.
Коритаров: Бил сте в комсомола, няма как да не са ви го избили.
Борисов: Бил съм в комсомола, но майка ми ме е водела на Великден тайно да обикаляме около църквата, да минем вътре да запалим свещичка.
Коритаров: Значи сте дисидент?
Борисов: Не съм дисидент, но съм вярващ човек.
Коритаров: Значи изразът „ Засега няма да кажа…….
Борисов: Мразя такива. Аз ще кажа всичко, за което сме си говорили. Аз ще кажа всичко, ние нямаме тайни, някакви тайни, за които да сме си говорили.
Коритаров: Това е добро начало.
Борисов: Първото нещо, което каза, е да се извини за това, което ми причиниха близо година.
Коритаров: Защо?
Борисов: Защото това, което ми причиниха, не е правено на никой политик през тези 25 години. Обсада.
Коритаров: От негово име ли Ви се извини?
Борисов: Да, от негово име. От негово име лично. Аз не мога да говоря от името на ТВ7, или на трети, четвърти….
Коритаров: А той лично какво Ви е причинил?
Борисов: Той е дошъл……Ако аз бях отишъл в неговия дом, той има право да каже:“ аз ще кажа какво ми е казал.“ Но след като ми е дошъл в къщата, редно е да питаш домакина иска ли да разкаже как е минала срещата. Това е доброто възпитание. Но въпреки това, тъй като явно, той в своето интервю казва, господин Василев казва, че се е виждал тогава с лидери на другите, на управляващите партии. За тях нито казва дата, нито имена, нито нищо. Явно, че интересният човек, който искат да е на прицел, съм аз. Аз мога да чета между редовете. И като дойде, първо се извини за това, което са ми причинили. Защото, напомням на вашите зрители, че нямаше телевизия, в която да отида или предаване или каквото и да е публично мероприятие, без платените клакьори да дойдат отпред. Нямаше такова. Всяка сутрин в 6 часа обграждаха цялата ми къща и под диктовка на ТВ7, на журналиста, който водеше, те се сменяха непрекъснато, вдигаха плакати, сваляха плакати,и аз ги гледах на камерите, когато им плащаха зад трафопостта парите.
Коритаров: Това пари на Цветан Василев ли са били?
Борисов: Парите не са надписани на кой са. Но господин Василев, което чест му прави, дойде и ми се извини. Аз на него му казах само едно нещо. (Аз съм добър човек по принцип. Никога не гоня карез на някого, нито съм отмъстителен.) “Молете се само дъщеря ми да оздравее. Това се молете“. За радост тук от вече две-три седмици детето не е на тези силните хапчета, поуспокои се, започнаха да се движат така…. Дай Боже да продължи да е добре.
Коритаров: Това е емоционалното…
Борисов: Това го казах емоционално. След това започва да ми разказва как ще съборят банката. Казах му „Аз това го знам“ Но вие направихте ГЕРБ от първа политическа сила с костинбродската афера, първата политическа сила да е опозиция. Вие направихте, господин Василев, този експеримент с Орешарски. Всичките там БСП, ДПС и АТАКА
Коритаров: Да…
Борисов: Момент, нали ме питате какво сме си говорили? Аз ви разказвам.
Коритаров: Аз казвам „Да“.
Борисов: Изведнъж, я си представете аз да съм премиер, Дянков финансов и Цветанов вътрешен и ще дадем да падне банка? Ще дадеме жандармерия да ходи да окупира офиси? Или ще изтеглиме държавните пари, за да цопне в последния момент? Кога това ще се случи? Никога!
Коритаров: Вие нещо много важно ми казвате. Той Вие казал: “Ще съборят банката“. Кой ще я събори? Каза ли Ви кой е субектът?
Борисов: Управляващите.
Коритаров: Тогава…
Борисов: Управляващите. Вижте, господин Коритаров, в това студио сега Вие сте водещият, а аз съм премиерът.
Коритаров: Е, така е. То не е все едно, то е така.
Борисов: Как ще водим разговор или какво ще се случи в студиото, зависи само от нас двамата. Не от трети, четвърти, пети или шести.
Коритаров: Точно така.
Борисов: В някои студия имат, а и вие имате слушалка….могат да Ви диктуват
Коритаров: Светлето най-много, Светле, кажи ми….да се чуете, вие я видяхте, Светлето е много добро дете…
Борисов: Може да ви диктуват нещо, но от вас зависи.
Коритаров: Свалям я. Да покажа на българския народ, че никой нищо не диктува.
Борисов: Ами ето. Това е правилното, и аз нямам, ето да видят. С една дума виновниците за това да се случи са премиерът Орешарски и финансовият министър Чобанов. Това са хората, които имат инструментите да спрат всичко това. Третият и Иван Искров, който с цялото си нахалство продължава да стои там.
Коритаров: Т.е вие му казахте „Аз знам това“. Тоест, че премиерът Орешарски, Петър Чобанов и Иван Искров ще срутят банката?
Борисов: По начина, по който вървеше, сега не знам как да не кажа нещо във времето, утре да се каже, че съм знаел, но усещането беше такова.
Коритаров: А има ли логика власт да иска да събори банка и да си дестабилизира държавата?
Борисов: Моята логика е, че тогава те са си мислели, че могат да се справят със самия Василев, без да съборят банката.
Коритаров: А защо са искали да се справят? Искали са да го унищожат ли?
Борисов: Аз зная, че искаха да унищожат мен и ГЕРБ. Иначе господин Василев, както надлежно си дава интервюто, да каже точно какво е. И затова и днес казах…
Коритаров: Поиска ли защита от Вас?
Борисов: Е, как да поиска защита от мачкания човек от опозицията? Неговите орди, на ТВ7, шоуто, което той каза, което той правеше „България без цензура“ по цялата държава и ни преследваше. Не че ме е било страх. Днес чух, че се говореше, че ме е било страх. Не са страшни. Уплашиха ми детето, това е различно.
Коритаров: Говорим за политически проблем, защото каква политическа логика е довела Цветан Василев във вашия дом? Искал ли е той политически или експертни форми на подкрепа за банката си и за себе си от Вас?
Борисов: Е, какво ще искат от мен когато съм в опозиция?
Коритаров: А защо идва при вас, след като са Ви оплювали и са Ви омачкали и да Ви се извини? Много е нелогично.
Борисов: Защо ли? Защото ГЕРБ след тежко управление, след най-тежко управление, след най-тежката финасово икономическа криза, беше първа политическа сила. Един месец след изборите бихме пак във Варна.
Коритаров: Е, хубаво.
Борисов: ГЕРБ вървеше нагоре и той си е правел сметката, че ГЕРБ пак ще дойде на власт. И е търсел най-вероятно… Не най-вероятно, той искаше да ми се извини, за да не му държа гарес затова, че ми разболяха семейството.
Коритаров: Да получи индулгенции някакви.
Борисов: Не индулгенции. И от тук нататък ….това ме дразни. Редно беше да ме попита:“Мога ли да кажа, че съм идвал по мое настояване, защото аз съм дошъл във вас?“. И аз щях да му кажа: „Да“ или „Не“. Това ме дразни в интервюто. Иначе срещата ни беше абсолютно човешка. Дойде, извини се, аз му казах: „Дано му мине на детето, защото представи си пред вас….тогава той нито беше гонен, нито беше преследван, нито банката беше паднала. Имаше си и охрана и всичко. Викам „Представи си сутрин ставаш и ордите от два-триста души заградили къщата и не можеш да тръгнеш. Представи си какво сте правели.“
Коритаров: Той имаше ли персонални опасения от конкретна личност или от конкретни типологизирани интереси, които работят срещу него? За да дойде при Вас не е просто така. За да дойде в гаража Ви.
Борисов: Аз се надявам, че правим много по-важни неща в държавата и да го говорим…
Коритаров: Знаете ли защо говорим за това? Това е важно заради прозрачността в тази държава.
Борисов: Прозрачността е това- дойде, извини се, стиснахме си ръцете заради това, че съм му простил, заради това, че ми е посегнал на семейството, на дома ми. Не на политиката.
Коритаров : Ето какво говори той. Това е вторият момент, който е много важен. Той казва за активите в КТБ. „Всъщност тези активи, за които сега се вдига толкова шум в България, бяха част от предложение, всички тези активи бяха предложени да бъдат одържавени срещу преструктурирането на банката. Но това предложение на консорциума беше отхвърлено от правителството и от БНБ.“ Той на вас направи ли такова разсъждение?
Борисов: Нямам спомен.
Коритаров: Какво мислите за идеята тогава да бъде одържавен активът на тази банка и да бъде преструктурирана тя?
Борисов: Все едно сега да отидете и да питате Мишо Миков какво мисли, или какво решение ще вземе по пенсионната реформа или за каквото и да било? Това правите в момента. Аз съм бил на 5-и юни, аз съм бил опозиция. Орешарски и тогава тройната коалиция бяха в пълната си мощ. Какво да кажа аз? Защо да дойде при мен?
Коритаров: Е, точно това Ви питам. Той каза ли ви …..
Борисов: Той дойде в чисто човешки план. Аз по никакъв начин нямаше как да му помогна. Чисто човешки план, защото беше съзнал, че има политика, има политически натиск и има място как да се води политика. Има една граница, която не бива да се прескача.
Коритаров: Тази идея….
Борисов: …той го беше осъзнал това. Оттук-нататък нямам желание да интерпретирам кой какво е искал да каже.
Коритаров: Не „кой какво е искал да каже“. Принципно.
Борисов: Националната служба за охрана ще настоя да поеме охраната му върне ли се в България, да излезе пред съда, да излезе където иска, да го пазят. Каквото има да разкаже срещу който има. Това не е моя тема. Аз четири години, в най-тежката финансово-икономическа криза съм наливал пари в тази банка, за да не падне.
Коритаров: Добре.
Борисов: Така както Станишев като премиер и Орешарски като финансов министър също в други банки наливаха. Както и ние сега наливаме, за да е стабилна банковата система.
Коритаров: Чакайте сега. Наливал сте пари, за да не падне означава ли това, че е можела да падне и докато бяхте премиер?
Борисов: Всяка банка може да падне.
Коритаров: Кои пари наливахте? Които бяха депозитите на държавни фирми?
Борисов: Точно така. Това имам предвид. По този начин се регулира. Дали една….когато портфейлът й е изтънен да я подпреш. Както в момента сме направили с две банки други.
Коритаров: В момента?
Борисов: Да.
Коритаров: Кои?
Борисов: Е. Има банков закон, който забранява да се говори. Но факт е, че със стотици милиони сме ги подпрели. И сега го казвам, да не стане след една година или някой да каже :“Ама тогава ГЕРБ помагала на някакви банки“ Това се прави във всички държави, от всички правителства, от всички премиери.
Коритаров: Как гледате на това принципно, че е трябвало да бъдат одържавени активите на банката и тя да бъде преструктурирана?
Борисов: Аз така щях да постъпя тогава, ако бях премиер. Ако има свързани лица и Цветан Василев е виновен, щях да го извикам или ДАНС или съответно прокурорът да го извика. Да го задържи, ако е виновен, ако не е – да го пусне и банката да не се срути.
Коритаров: Имате ли спомен за консултациите, които провеждахте при президента Плевнелиев, ръководителите на политически сили във връзка с кризата в КТБ? Лятото миналата година?
Борисов: Те бяха няколко пъти.
Коритаров: Основната тема беше ли свързана с идея за одържавяване на КТБ?
Борисов: Господин Коритаров, те бяха толкова арогантни, те бяха толкова сигурни, че ГЕРБ и аз няма да се върнем на власт, че въобща не се интересуваха.
Коритаров: Кои точно ?
Борисов: БСП, ДПС, АТАКА. Бяха безскрупулни и арогантни.
Коритаров: Нека да видим заглавната страница на един проект за закон, който така или иначе не е видял бял сват. Но той е много интересен, защото, нека да го покажем….
Борисов: Аз по ми е интересно да кажа какво сме направили сега.
Коритаров: Ще кажем. Ето, виждат нашите зрители проект : Закон за преструктуриране на КТБ. Въпросът ми е : Защо този проект, който е имал основна идея за одържавяване и преструктуриране на КТБ, не беше вкаран в Парламента, въпреки че е щял да има мнозинство формално между групите на ДПС и, както разбирам, на ГЕРБ?
Борисов: Да са го вкарали. Да са го вкарали. Да са го вкарали.
Коритаров: Вие щяхте ли да го подкрепите?
Борисов: Ама имаше си правителство, което и сега аз просто се учудвам на господин Василев, че споменава моето име и, че е дошъл в Банкя, а не казва къде се е срещал с Орешарски, със всичките тези хора. Ами ако извадите сайтовете ще видите, че Орешарски ходеше в къщата на господин Василев.Защо не ги казват тези работи, а искат пак аз, когато съм управляващ да нося отговорност. Затова благодарение на всички парламентарни групи променихме закона сега, вкарахме служебни синдици, които в момента развалят или би трябвало по-точно…
Коритаров: Консенсус.
Борисов: Абсолютен консенсус, за което им благодаря. На всички политически партии.
Коритаров: А защо тогава БСП и реформаторите, които са били извън парламентарна сила, не са дали подкрепа за нещо, което прилича…
Борисов: Чакайте, БСП беше управляваща мандатоносител
Коритаров: Именно мандатоносител. Но този проект е имал много рационални неща. Вие и групата на ДПС правехте тогава и по принцип мнозинство.
Борисов: Не мога да знам какво са правили БСП тогава. Те лутаха, не знаеха какво правят, самите те нямаха никакво самочувствие да бъдат мандатоносител, защото тогава те бяха тежко побеждавани години наред. Нямаше самочувствие това правителство. Експериментът Орешарски донесе милиарди загуби на тази държава. Милиарди. Какво да ви кажа повече?
Коритаров: Намирахте ли опора, принципна и политическа опора още тогава в Реформаторския блок..?
Борисов: Те бяха извън Парламента, каква опора да намирам?
Коритаров: …който, макар и като извънпарламентарна формация, развиваше и увеличаваше като някаква форма на гражданско влияние? И са били поканени на срещата при президента като извънпарламентарна сила,, за да подкрепят една идея за спасяване не банката, но не са го направили.
Борисов: Знаете ли, господин Коритаров, аз тогава задавах един такъв въпрос на Орешарски като премиер, но представете си аз съм сам опозиция, пред нас са Орешарски, Станишев, Местан, вътрешен министър Йовчев, Драго Стойнев, Мишо Миков, ееее, Гечев….Представете си ни просто като маса какво е…Йордан Цонев. Те се държаха абсолютно арогантно, защото властта във всичките им сфери беше тяхна. Аз го попитах само Орешарски знае ли какво е написал в пълномощното да предостави на Брюксел да преговаря с Русия за „ Южен поток“? И той ми каза, че не го е чел.Питах го дали знае какво пише в договора. Има ли договор за „ Южен поток“, неустойки има ли? Той каза, че не го е чел. И аз тогава им казах: Ами следващия път вземете премиер, който може да чИте поне.“ Това им казах. От тук нататък всички разговори са безмислени. Те допуснаха всичко това да се случи, да се срути. След това едните търсят да хвърлят вина кой на Пеевски…
Коритаров: Той виновен ли е?
Борисов: За мен виновен е този, който упражнява властта.
Коритаров: Пеевски виновен ли е?
Борисов: Не виждам неговата вина. Ако е бил премиер, министър, какъвто и да е- да. Но не мога да кажа „Пеевски е виновен, защото Орешарски е спал или Чобанов е спал“ Ми тогава да ги привлекат като обвиняеми.
Коритаров: Е, нали внушението, особено на реформаторите е, че Пеевски владее цялата държава…
Борисов: Господин Коритаров, ни най-малко не искам да защитавам Пеевски. Че утре ще излезе – Борисов защити Пеевски. Не, не ме интересува Пеевски. Орешарски и Чобанов са властта. Другото е задкулисие.
Коритаров: Вие казахте, че не е виновен Пеевски.
Борисов: Ами той не подписва нищо. Един депутат.
Коритаров: Значи не е виновен?
Борисов: Ами депутатите в момента виновни ли са или аз съм виновен.
Коритаров: Вие ли сте виновен?
Борисов: Ами аз съм виновен за всичко. След като съм премиер, значи нося отговорността. Министрите носят персоналната си отговорност. Като не ти върши работа един министър – сменяш.
Коритаров: Защо в парламента казахте: Какъв „модел Кой“, какви 5 лева?“? Това митология ли е – моделът „Кой“?
Борисов: Ами мен ми омръзна да се опитват да прехвърлят вината,от реалната власт, която имат политическите сили върху друг. Омръзна ми. Не ми се слуша.
Коритаров: Това мит ли е?
Борисов: Аз не знам, ако в тази държава има един човек, който може задкулисно да ги управлява всичките тези, мен не може. Да излезе Орешарски и да каже защо е взимал тези решения? Кой му ги е диктувал? Стига толкова, вече ми омръзна. Всеки ден да отговаряш на „Кой“ , „Защо“ и „Как“.
Коритаров: С други думи, вие сте против митологизиране и създаване на изкуствени балони?
Борисов: Искам да кажа че, ако е имало каквато и да е зависимост на ГЕРБ от някой друг, дали е Делян, дали е Драган, дали е Петкан- няма значение, ГЕРБ в опозиция щеше да живее спокойно. На нас ни говореха от трибуната как ще ни избият зъбките и как боли. 15 пъти са ме викали в прокуратурата. И не само мен. Сега се оплакват, че някои ги преглеждали. Взеха проби от олуците, дърветата ми броиха. Кое го е садил баща ми, кое аз? В двора.
Коритаров: А кой е отговорен за това? Орешарски като премиер?
Борисов: Ами Орешарски, разбира се. Кой е началник- Орешарски. И аз на Орешарски лично му го казах, бяхме на КНСБ на коктейл ни беше поканил Пламен Димитров, седнах и му казах:“Ей, това, което правиш, не ти прави чест.“
Коритаров: Господин премиер….
Борисов: Но историята го зачеркна, той го няма.
Коритаров: Тази криза около КТБ и това…
Борисов: С една дума, за да се прекъсне с това „Кой“, „Защо“, „Как“ и т.н ГЕРБ няма никаква зависимост от никой. Ние определяме нашата политика. Това, че държавата в момента е крехка поради тази разнопосоченост на политическите партии, че трябва да сме единни и да се събираме и да сме по-внимателни, не значи че всеки ден трябва да се говори едно и също. Отговорността е на този, който управлява. Мандатоносителят.
Коритаров: Това е легитимната позиция – институционална и конституционна.
Борисов: При мен няма друго. Извинявайте, че кашлям, ама съм болен.
Коритаров: Правя си инхалации, от които ми мина кашлицата- препоръчвам ги.
Борисов: Е, аз сутринта почвам от 7ч., какво ли не правих днеска, нема време за инхалации.
Коритаров: Въпросът в следното се свежда – тази криза около КТБ, второто действие, крие ли други рискове?
Борисов: Но пак да подчертая. Не съм казал, че Делян Пеевски не е виновен, а съм казал кой е виновен. За да няма заглавията в Медиапул утре. Не ме интересува физическите лица, дали е Пеевски, Драгаевски или Коритаров – няма значение. При мен…
Коритаров: Е, мене пък къде ме слагате да владея цялата държава?
Борисов: При мен има премиер, министри – това са виновниците. Това са виновниците. И господин Василев да бъде така добър да каже къде се е виждал с другите. При мен е дошъл вкъщи щот съм бил… с кого, кога, как… на кои дати, какво им е казал на тях, на управляващите.
Коритаров: Има ли риск тази криза сега да се разпростре по начин, който да създаде тежък външно-политически проблем за нашата страна, доколкото все по-отчетливо прозират руски мафиотски интереси?
Борисов: Аз мисля, че държавата реагира бързо благодарение, повтарям, на всички политически партии, осъзнаха риска, приехме специален закон, той не е специален, между първо и второ четене възможност за служебни синдици, които веднага влязоха. В момента фондът управлява банката чрез синдици, веднага ще бъдат дадени в съда. Защото съдът, исках това да уточня одеве, разваля цесии, сделки, всичко останало. И с една дума да кажа за вашите зрители какво е било КТБ. КТБ на база парите на вложителите започва да прави бизнес. Това са така наречените свързани лица. За съжаление и в пенсионните фондове го има, и на други места в България го има и сега затова много е важно бързо да се смени шефът на БНБ. Надяваме се май месец да имаме консенсусна фигура, която всички в парламента да подкрепят, да си отиде най-после Искров, и съответно всичко това, за което говоря. Защото, за вашите зрители го казвам, само БНБ може да направи този контрол, за който говорим. Сега, какво прави държавата в момента? Държавата иска това имущество, което е било в КТБ като обезпечение на всички тези кредити, да бъде прибрано обратно в банката. Тези, които са си направили цесии или са си изиграли некви игри, не ги знам. Синдиците ще ги кажат, съдът ще разпореди да се приберат, съответно с тях да се овъзмездят вложителите и това, което фондът за гарантиране и държавата са дали като заем.
Коритаров: Има ли опасност България да попадне под зависимост на нечисти, руски мафиотски интереси чрез кризата в КТБ?
Борисов: Руски и мафиотски не значи едно и също. Може да са и американски мафиотски, може да са френски мафиотски, може да са белгийски мафиотски.
Коритаров: Така е, но понеже говорят за връзка с човека, за когото има забранителен режим.
Борисов: Не бих искал да свързвам една или друга държава. Във всяка държава има мафия.
Коритаров: Да махнем тогава мафиотски и да кажем само руски интереси.
Борисов: Руски интереси, на техните в случая финансови икономически кръгове са факт.
Коритаров: В тази банка. А от там и като влияние върху нашите процеси.
Борисов: Не само. Външнотърговската банка на Русия е и акционер.
Коритаров: Така. Крие ли това рискове за нас?
Борисов: Така че нормално е да иска всеки да влезе и да има повече влияние в България.
Коритаров: Има ли рискове от това?
Борисов: И тук е ролята на правителството да привлече всякакви инвестиции, които….и когато е силна държавата, когато са силни службите…
Коритаров: Силни ли са?
Борисов: Абе…. не са много силни.
Коритаров: Като не са…
Борисов: Не са много силни, защото ето сега цяла нощ, между другото, се занимавах. Даже пратих посред нощ издирих зам.- шефката на митниците, че Танов го няма, но пратих главния секретар, шефът на БОП Спиридонов на Свиленград. Нали, просто на вашите зрители да кажа с какви хора се работи. Навремето като казах, че материалът е такъв, колко ме носиха…
Коритаров: А материалът такъв ли е?
Борисов: Имаме една тихичка, тайна спогодба с турците: като влиза тир с цигари или излиза тир с цигари, понеже това са акцизните стоки, алкохол и цигари, те ни пращат едно тайно факсче.
Коритаров: Аха.
Борисов: Митничарите и граничарите на Капитан Андреево скъсали факсчето, скрили го и 15 тира по празниците с цигари ги пропуснали. Само че не знаят, че в системата остава факсчето. Листа може да го скъсаш – информацията остава. Два тира фанахме нощеска.
Коритаров: Тая нощ?
Борисов: Да. Пратих да приберат всички от смените, които са били тогава на едната дата от 28-и февруари тръгват и през празниците нали, когато хората почиват – швът, швът- минават. Другите два празни са излезли, декларирали са, че празни са влезли, празни са излезли- ще ги търсим и тях. В момента всички борси ги нападнахме дет се вика. Имаме номерата на тировете, ще ги издириме. Този, който е един от организаторите, вчера беше избягал сутринта или по обяд, сигурно е разбрал, щото хванахме първо единия, после другия тир за огромни пари. Контрабандата е място, където ние в момента показваме воля, която никога не е показвана. Даже, понеже с господин Станишев често сега си говорим по темата Шенген и това, което с Румъния искаме да направим, беше написал, че са впечатляващи приходите в бюджета за първите три месеца.
Коритаров: Вие се сближихте?
Борисов: Не. Не сме се сближили. Просто, нека да го кажем, пораснахме. И двамата разбрахме, че когато в ЕНП аз говоря лошо за неговото управление, той говори лошо в ПЕС срещу нашето управление, няма как да падне Шенген, няма как да ни уважават другите държави. Затова изградихме нова тактика. Когато защитаваме интересите на България пред Европа, пред партньорите, говорим в един език. А и няма нищо лошо, когато нещо добро е направено, да се отчете.
Коритаров: А господин Миков знае ли го това? Защото БСП се държи безумно.
Борисов: Аз си говоря и с господин Миков. Примерно когато беше за закона за служебните синдици, той каза: „Добре, Бойко, вие и по сега действащия закон сте могли да ги сложите.“
Коритаров: И защо не сте?
Борисов: Питах юристите, казаха: „Не може“. Да де, ама той като юрист казва, че може. На другия ден веднага го вкарахме в съда и съдът каза, че не може. С една дума, той се опита да ми помогне, коректен беше, в смисъл те можеха да ме атакуват политически защо не сте го вкарали примерно преди един месец? Но той ме предупреди, ние го направихме и той самият се убеди, че съдът не го допуска.
Коритаров: Това с митниците е добър пример, но хибридната война в доклада на военното министерство пише, и за Русия, в контекста на Русия ви питах?
Борисов: Понеже ме питахте за службите. Това са долу граничари, това са началниците им, това е цял канал, това са огромни пари.
Коритаров: Има ли опасност България окончателно да загуби информационната пропагандна война срещу Русия и образно казано, да капитулира в резултат на хибридната война на режима на Путин срещу ЕС.
Борисов: Не. Аз мисля, че и Европа и Русия в момента си дават сметка колко пагубно е всичко това, което се случва и за двете икономики ако можем така да ги наречем. Виждате рублата накъде отиде, виждате как се стопяват резервите…
Коритаров: Виждате ли решение?
Борисов: …резервите на Русия, същото пречи и на самата Европа.
Коритаров: Виждате ли решение?
Борисов: Виждам да се спазва Минското споразумение и тогава да паднат санкциите.
Коритаров: А защо Минското споразумение да се спазва, след като паднат санкциите, след като санкциите бяха заложени заради руската агресия и окупацията на Крим?
Борисов: Вижте, това е вече мое мнение, че Крим чисто дипломатически, винаги ще се протестира това действие, но някак си Крим го преглътнаха западния свят.
Коритаров: Е, господин Борисов, как не си говорихме предварително, това не трябваше да го казвате. Наистина ли западният свят е преглътнал Крим като руска окупация?
Борисов: Не, с дипломатическия си език никой от нас няма да каже, че е преглътнал Крим.
Коритаров: Ами добре, де…
Борисов: Самият факт, че Крим не се споменава, а говорим за минското споразумение, където госпожа Меркел, Оланд, съответно отидоха до Путин и стигнаха до минското споразумение това едно и се надявам да няма две.
Коритаров: Чакайте, господин Борисов, това е демагогия и лицемерие. Европейският съюз и НАТО застъпват ли принципа на ненарушимост на границите?
Борисов: Застъпват го.
Коритаров: Има ли споразумение от Хелзинки, което е валидно и се спазва в ОСС?
Борисов: Има.
Коритаров: И въобще светът. Е, как ще преглътне западният свят Крим?
Борисов: Как да го кажа. Не го е преглътнал, но се спираме само на минското споразумение.
Коритаров: Вие се шегувате сега.
Борисов: Ами то е факт.
Коритаров: Бъдете откровен. Наистина Западът предаде ли Украйна на руснаците заради Крим?
Борисов: Напротив.
Коритаров: Е, как напротив? Взеха им територия. Все едно Румъния, давам този драстичен пример, да ни вземе южна Добруджа, щото с аргумента, че тя ни е дадена със споразумение между Сталин, Хитлер и граф Чано …
Борисов: То е обратно.
Коритаров: Как ще е обратно? Осми ноември 40-та година къде отива Южна Добруджа?
Борисов: Е, отива при Румъния. Или къде?
Коритаров: Ха ха, господин Борисов….
Борисов: Ние не сме взели територия на никой.
Коритаров: При последното Ви идване говорихме за история и тогава не се справихте със задачата закон за защита на нацията. Сега Ви питам осми ноември 40 година Крайовската спогодба какво регламентира за статута на Южна Добруджа?
Борисов: Не съм бил жив тогава.
Коритаров: Премиер е Георги Кьосеиванов на България.
Борисов: Не знам.
Коритаров: Е стига глупости, нали се учи по география?
Борисов: Не си го спомням. По-добре, да не кажа някоя глупост.
Коритаров: Сега, господин Борисов, ако беше студентски изпит, не септември , а не знам….
Борисов: Сега и аз мога да ви питам нещо, което вие няма да си спомните.
Коритаров: Със сигурност няма да си спомня
Борисов: Ако е такъв изпитът и вие няма да го вземете.
Коритаров: Не, не, със сигурност вие ще ме скъсате по-лесно. Така, Крайовската спогодба е споразумение между нацистка Германия, Румъния, Съветския съюз, Молотов на Сталин и Царство България с премиер Георги Кьосеиванов за мирно предаване на Южна Добруджа на България.
Борисов: Това става 40-та година. Аз се обърках за 46-та какво става после.
Коритаров: Какво става па 46-та?
Борисов: Давай нататък..
Коритаров: Става революция, преврат…Затова Ви поставям този пример. Значи това е същото като Румъния да каже по времето на нацизма, и по времето на споразумението Рибентроп- Молотов са им дали Южна Добруджа, сега си я искаме обратно. Същото е с Крим.
Борисов: Аргументите при тях е, че Хрушчов навремето е дал по такъв начин .
Коритаров: Питам Ви, има ли воля наистина, защото вие се събирате държавници. Вие сте човек с изключителен авторитет като премиер на България, като ходите по срещи, не им ли казвате: Абе, господа, нарушен е фундаментален принцип, окупирана е територия. Санкциите не трябва да бъдат заради Източна Украйна и обосновани с инското споразумение, а трябва да продължават, докато руснаците отстъпят Крим обратно на Украйна. Защото са им го взели.
Боорисов: Няма практика да се говори какво си говорим на съвета.
Коритаров: Такива нещо говорите ли си?
Борисов: Говорим си.
Коритаров: И какво казвате Вие?
Борисов: Че е добре да се постигне мир, защото губим от тези санкции, да не говорим, че хиляди хора гинат на ден.
Коритаров: Може ли да се постигне мир без да има морал? Може ли да има мир на основата на окупирана територия?
Борисов: За съжаление не навсякъде на света има истинска справедливост, каквато бихме искали.
Коритаров: То това е брутална несправедливост.
Борисов: Ами на много места. В Сирия не е ли брутална несправедливост?
Коритаров: Чакайте, това е абсолютен аналог на Мюнхенското съглашение.
Борисов: Това е тема…
Коритаров: Мюнхенското съглашение, което какво прави? Судетската област… Добре.
Борисов: Не вярвам това да е тема, която мога да разясня на вашите зрители или да им отговоря по какъвто и да е начин.
Коритаров: Добре. Това е по-демагогско отколкото е отношението на Реформаторсия блок днес, господин Борисов, към ГЕРБ? От една страна са в коалицията, от друга щяло да има нещо фатално в местните избори. Провалиха ви в Сърница
Борисов: Е, Сърница не може да се гледа като модел. Там са роднини болшинството хора, а и, вижте, всяка партия си се явява. Аз съм спокоен в това отношение. Всяка партия, всяка организация, то затова има партии. Ще се явят. Каквито резултати покажат – такива.
Коритаров: Смущава ли Ви нещо в Реформаторския блок? Надежден партньор ли са?
Борисов: За мен са надежден партньор. С няколко от лидерите на партиите в Реформаторския блок сме в един кабинет. Работим ежедневно заедно. Госпожа Кунева, Лукарски, Ненчев, Москов.
Коритаров: Доволен ли сте от министъра на образованието – господин Танев?
Борисов: Старае се човекът да направи каквото може. По принцип на него му е трудно, защото това е една свера, в която…
Коритаров: Няма ли по-добри?
Борисов: Е. На всеки пост има по-добри. Никой не се е родил най-добър.
Коритаров: Как става промяна. Примерно когато има коалиционно споразумение …..
Борисов: Професорът се справя.
Коритаров: …ако някой министър не се справя, обвързан ли сте с коалиционното споразумение, да речем, да не предприемате сериозни стъпки, тъй като той е излъчен от коалиционна формация? В случая, да речем, от Реформаторския блок? Или са Ви казали: Вие си поемате отговорността. Ако Вие не сте доволен от даден министър, който не е на ГЕРБ, какво става?
Борисов: Ако аз не съм доволен ще предложа и няма да работя с него.
Коритаров: На кого ще предложите? На партията?
Борисов: Ами ще се съберем с колегите, ние се събираме често, коментираме, в 90 процента от случаите се разбираме. Има някои нещо, които са спорни или всяка една от партиите си ги е поела. До местните избори не виждам смисъл да се променя нещо.
Коритаров: До местните? А след местните ще бъде по….
Борисов: Всеки ще даде дотогава максимума от себе си. Виждате пет, шест реформи вървят, те трябва да дадат резултат.
Коритаров: След няколко месеца България ще поеме председателството на ротационен принцип на Съвета на Европа. За вас тази организация важна ли е?
Борисов: 2018-та година?
Коритаров: Не, не, това е Европейският съюз. А Съветът на Европа е друга организация.
Борисов: Какво за нея?
Коритаров: И след няколко месеца България ще поеме председателството на Съвета на Европа, а не на Европейския съюз. За Вас Съветът на Еропа и неговите институции имат ли сериозна политическа и морална стойност?
Борисов: Какво имате предвид, за да мога да подготвя отговора си?
Коритаров: Имам предвид уважавате ли Съвета на Европа като най-стара институция и първата, в която България се интегрира през 91-ва година?
Борисов: Нататък какво е като въпроси?
Коритаров: Уважавате ли я?
Борисов, Уважавам я, разбира се.
Коритаров: Уважавате. А съобразявате ли се с техните мнения?
Борисов: Съобразяваме се. С кое не сме се съобразили сега? Щото начинът по който задаваш въпроса, това ще следва.
Коритаров: Ами, ето, вижте,следва следното. Ето доклада, последния от 2014 година на Европейския комитет срещу расизма и нетолерантността. Нека да видим. Това е заглавието и нека видим 32-ри параграф. Да видим 32-ри параграф гласи: В България функционират няколко по-малки ултранационалистки, фашистки политически партии и групи, сред които НФС, ВМРО-БНД, БНС и т.н, т,к се изброяват и други. Европейската комисия, Европейският комитет сруке расизма и нетолерантността настоятелно препоръчва на властите да продължават следят отблизо многобройните екстремистки групи. Вие толкова отблизо, че ги направихте коалиционен партньор.
Борисов: Става ми смешно каква лисица си. От къде тръгна, уважавате ли ги, разбирате ли ги, а сега да видим като е така…Това като в казармата: Уважаваш или не уважаваш старото? Който и отговор да дадеш, все грешен.
Коритаров: Какво мислите за… това е авторитетна, както казахте институция.
Борисов: Вижте, от трибуната на Парламента аз каквото съм имал да им кажа, което не са били прави или реформаторите или патриотите, аз съм им го казал.
Коритаров: Не ви ли притеснява тази оценка „фашистки политически партии“? Които попадат в обща управленска конфигурация с най- модерната европейска партия на България – ГЕРБ?
Борисов: Вижте, ние имаме коалиция с Реформаторския блок.
Коритаров: А поне имате споразумение с тях.
Борисов: А с другите имаме споразумение за подкрепа.
Коритаров: Е, защо точно с тях?
Борисов: А с кой?
Коритаров: Питам, не можахте ли да предприемете дръзкия самоотвержен ход- правителство на малцинството?
Борисов: В тази тежка икономическа криза, в тези проблеми, да бях поел само ГЕРБ като предишния мандат с 85 депутати да изтеглиме каруцата от калта, нямаше да бъде възможно. Разбирам и мога да Ви отговоря.
Коритаров: Това е сериозно, не е закачка.
Борисов: Закачката беше по начина, по който ме подготви за темата. Ако не бяхме направили правителство, ако не бяхме поели тази тежест, всички фондове спрени. Сега когато започнахте предаването така го миииииинахте 20 минути, 30 си говорихме за Цветан Василев.
Коритаров: Това за Евростат.
Борисов: За Евростат, че за тези няколко месеца сме намалили безработицата реално, не го казвам аз, казва го Евростат. Че всички фондове работят, че милиарди се разплатиха: зърнопроизводители, тютюнопроизводители, животновъди, строителни компании- навсякъде. Че над три милиарда и петстотин милиона лева разплатихме на вложителите в КТБ.
Коритаров: Няма цена, която може да оправдае дори псевдофашизъм.
Борисов: В парламента Вие сте ме чували и когато направих правителството казах: наблюдавам много внимателно преминаването на крачката на етническата толерантност.
Коритаров: Какво видяхте?
Борисов: Сега, на приказки са много силни.
Коритаров: Помните ли кога го казахте за първи път? Преди две седмици някъде.
Борисов: Не помня точно, но да.
Коритаров: И само преди 5 дни излиза Валери Симеонов и казва: За българските мюсюлмани и за свещения им призив за молитва. Имамът вие. Вие.
Борисов: Ами…
Коритаров: Не е ли повод да му кажете: господин Симеонов, дотук бяхте?
Борисов: Не.
Коритаров: Не ли? Защо не?
Борисов: Защото в края на краищата всяка партия, всеки лидер носи отговорност за това, което говори и затова те имат своите избиратели. Колко – много или малко, хората определят. Когато човек обижда, когато който и да е. Защото и от ДПС са ни обиждали нас. И от БСП са се обиждали и аз съм обиждал. Вижте, това все пак са млади формации, за първи път са в парламента можем да им простим някоя и друга грешка. По-важното е, и аз се абстрахирам от подобни изказвания, защото, повярвайте ми, изключително важно е да запазим стабилността в момента и да си довършим тези неща, които сме започнали.
Коритаров: Аз, например, на Ваше място бих използвал мига, след като се чуе такова нещо, да се обърна директно към българските мюсюлмани и да ги успокоя. Да им кажа, че това, което се говори аз съм гарант това повече да не се случва.
Борисов: Аз съм го направил.
Коритаров: Ама сега след последния път и когато…
Борисов: Сега, аз няма да го варда господин Симеонов или Сидеров когато се изкаже нещо или като Цветан Василев да излизам да го коментирам веднага.
Коритаров: Ама трябва да се прекрати.
Борисов: Българските мюсюлмани прекрасно знаят, прекрасно знаят,че в ГЕРБ като партия има и министри, и зам.- министри, и областни управители, и заместник- областни управители, и кметове и вече близо сто хиляди ли са колко са гласували за нас. Виждате и в Сърница, и в смесените райони, така наречените смесени райони ние се бием с ДПС.
Коритаров: Ама паднахте. Заради реформаторите.
Борисов: Ами на едни места паднахме, на други места бием. Не казвам, че са виновни реформаторите.
Коритаров: Е, кой е виновен?
Борисов: Ние сме си виновни. Ако сме били по-силни. Следващия път ще ги бием.
Коритаров: Как да се пресече езикът на омразата?
Борисов: Но факт е, че ГЕРБ се намеси в смесените райони където БСП изцяло дезертираха, изцяло ги няма.
Коритаров: Добре, те БСП по принцип дезертираха то всичко, не само от смесените райони.
Борисов: В Сърница реформаторите имат кандидат поради това, че на Касим Дал и Корман е човек. Не че те са го създали и ДСБ и СДС или…
Коритаров: Не Ви ли притеснява езикът на омразата като явление.
Борисов: Притеснява ме.
Коритаров: Е, как да спре? Това е нещо, което е приоритетно.
Борисов: Аз излязох и казах, че могат да бъдат спокойни. Че ние няма да допуснем нито към християните, нито към мюсюлманите…
Коритаров: Ето, че се случи пак. В Парламента. Излиза и ги обижда. Вие… на неразбираеми звуци.
Борисов: Дали някой го е чул, дали някой го е разбрал…
Коритаров: Е, как да не го е чул, това е народно събрание.
Борисов: Народно събрание но, вижте, трябва да оставим всеки да преценява това, което може да говори. Аз отидох на паметника където бяха загинали хора. В смесените райони правим огромни неща, стараем се максимум българските мюсюлмани да са добре. Сега 107 милиона, 105 реално платихме на малките тютюнопроизводители. Ма това са огромни неща, това са финанси в тази криза, ние съумяваме да запушим и да дадем възможност на тези хора да живеят.
Коритаров: Този стрес, който им причинява подобно говорене от парламентарната трибуна, от човек, който е ваш коалиционен партньор, как се преодолява?
Борисов: Дали на нас или на нашите избиратели, когато излизаха от ДПС и ни махаха с пръст от трибуната, аз не помня вие да сте бранили ГЕРБ или мен.
Коритаров: Аз ли дали не съм бранил ГЕРБ? А кой ходеше по семинари пет-шест пъти и сме правили лекции и тук само за ГЕРБ се говореше.
Борисов: Да. Ама не бъркайте нещата. Едно е да ви поканим, да си платим заради Вашия авторитет, познания, знания и по-големи по история от моите…
Коритаров: И по география.
Борисов: И по география, както се оказа, да ни изнесете лекция да научим нещо, съвсем различно е да ни помагате по друг начин.
Коритаров: Вие наистина ли не помните, че тук, в това студио беше едно от малкото места, където се говореше принципно за това, че голямата партия спечелила изборите не трябва да бъде мачкана и изолирана от когото и да било? Или не сте ни гледали може би?
Борисов: Може би да не съм Ви гледал, но тогава си спомням от трибуната какво ни правеха. И ДПС и БСП и АТАКА.
Коритаров: Та нали двамата си говорехме, че трябва да стане така, че да изберат председател на Парламента от ГЕРБ. За да има стабилност. Тук си говорехме за това нещо
Борисов: Надявам се всички политически партии да са си извадили поука, че “на бодлива крава Бог рога не дава“ има една хубава поговорка. И че трябва да бъдем по-спокойни, по-толерантни, и че българските мюсюлмани са тук и ще живеят тук, българските християни са тук и ще живеят тук, от векове живеят заедно и ще живеят заедно. Ние трябва да се съобразяваме един с друг и всякакви подобни изказвания. Разбира се не мога да го приема това, че“ виел“ ходжата. Не мога да го приема, аз никога не бих използвал такъв речник. Аз съм гледал 87-ма година когато стотици хиляди български граждани напускаха България. Такава трагедия пред очите ми се е случвала.
Коритаров: Страдахте ли заедно с тях?
Борисов: И аз тук намирам голяма грешка в ръководството на ДПС. Още 90-та година е трябвало в устава на партията им да напишат, че никога с партия приемник или с бившата компартия не могат да бъдат в коалиция. Да го има като постулат.
Коритаров: Не е късно да има такъв постулат, но не е късно и да има още нещо. След като сте съпреживявали и сте страдали заедно страданието на тези хора, готов ли сте да мотивирате парламентарната група на ГЕРБ да подкрепи закона за гражданската регистрация, който да позволи административно възстановяване на имената на покойници, които са отнети по време на възродителния процес? И след това са починали, преди възстановяването?
Борисов: Това е една елементарна справедливост.
Коритаров: Ами защо не го направите?
Борисов: Ами за първи път чувам.
Коритаров: Как за първи път чувате? Те го провалиха това. Как а първи път? Имаше дебат
Борисов: Значи имаме парламентарна институция, където по цял ден гледат закони, аз да не ходя да се занимавам със законите им.
Коритаров: Тогава направете….
Борисов: Аз днес съм правил сметка как сме платили коледните 50 милиона, сега за Великден скам да платим още 50 милиона. От другата страна стоят Лазаров и Лиляна Павлова и казват искаме и сто милиона да запушиме и преасфалтираме магистралата „Хемус“. И понеже Вие ми казвате „ не е пари“, ама много пари, непрекъснато. Едните викат “не се яде асфалт“, другите викат:“ искаме пенсии“. Ще ме разцепят на две.
Коритаров: „В мен сблъсъкът на две епохи стана…“
Борисав: И затова бой по контрабандата, да съберем повече приходи и да платим и за двете.
Коритаров: В морален план ето това би било изключителен жест към българските мюсюлмани. Готов ли сте да го проверите?
Борисов: Аз ще го проверя.
Коритаров: готов ли сте да го проверите и ГЕРБ да го предложи да влезе, защото той влезе по правото на точка на опозицията, започна обсъждане и го провалиха на първо четене.
Борисов: Само това е влязло, че ако, примерно си бил Ахмед и си станал Асен и си починал преди да влезе закона, не могат на паметника или да ти върнат документите, че си Ахмед.
Коритаров: Това е позор. Трябва да се върне.
Борисов: Няма логика.
Коритаров: Нали говорихме, Мехмед Карахюсеинов, той е поет, който го използвахте на 29-ти декември, човекът, който се е самозапалил, за да си защити достойнството и докато е бил в безсъзнание му е натрапено българското име и е починал и е погребан като Методи Караханов. Той не е могъл да си възстанови исконното име. Това е елементарен жест.
Борисов: Ще го проверя това, ще Ви кажа. Не ще Ви кажа, а това е елементарна справедливост и ако това са вкарали….
Коритаров: Това са вкарали.
Борисов: И ако това са вкарали не виждам никаква логика това да не се приеме. Никаква логика няма.
Коритаров: И мислите, че ще се приеме?
Борисов: Ами сега когато изляза, ще говоря с госпожа Цачева и нашата парламентарна група за какво става въпрос. Да не е било в комбинация с нещо друго и…
Коритаров: С Димитър Главчев бях говорил преди време и той каза като вас – това е елементарна справедливост.
Борисов: Те най-вероятно правят други номера. Вкарват нещо, което е безспорно, с нещо което да не може…
Коритаров: Да не е като „Телеграф“ и „Държавен вестник“? И сега върви…
Борисов: Голям срам, сутринта го видях. Не мога да допусна, че парламента ще допусне „ „Държавен вестник“ да отиде с който и да е вестник.
Коритаров: Това има ли начин да се раздели? Или си е пазарен проблем?
Борисов: Кое да му е пазарен проблем? Аз предполагам, че…
Коритаров: Както навремето. Перес Галдос върви с първи том на Ленин.
Борисов: То едно време вървяха банан или портокал ако направиш нещо друго. „Държавен вестник“ предполагам, че Парламентът си плаща да бъде разпространен.
Коритаров: Ами сигурно.
Борисов: По тази логика мога да ти сложа един портрет, представяш ли си да ти носят „Държавен вестник“ с Коритаров отпред?
Коритаров: Това даже не смея да си го мечтая. Днес е първи април, издайте такъв.
Борисов: Надявам се госпожа Цачева, Парламентът отговаря за държавния вестник, не знам кой отговаря точно за това.
Коритаров: Държавният вестник е проблем, но този проблем, за който Ви казах е наистина морален императив и би било добре да стане. А как гледате по принцип на идеята за осигуряване на стратегическа стабилност в ситуациите, когато повече от партиите от формалното мнозинство гласуват за Вас? Това обнадеждава ли ви?
Борисов: Това ме обнадеждава, това е вече друго ниво на политическа класа, осъзнаване на реалностите, по-добър парламентаризъм. Виждате, че за различни закони партиите се опитват да спазват това, което са обещавали на избирателите си и гласуват в зависимост от програмите си. И то затова се получава когато в няколко случая либералите и дясноцентристите гласуват еднакво.
Коритаров: Либералите това са ДПС и дясноцентристите сте вие, така ли?
Борисов: Да. И реформаторите.
Коритаров: Защото това е всъщност стратегическата формула за евроатлантическа стабилност.
Борисов: Ниски данъци за хората, това са възможността да се строи, инфраструктурни проекти за предварителното отчуждаване. Това са теми, които….Как да си центрист и да не искаш да е така? Това е нормално и между другото, господин Местан, когато обяснява за своята политика, той с това го обяснява. Това е нормално да е така.
Коритаров: Това е нормално, това е логично. Разглеждате ли като средно срочна опция възможност за преформулиране на това управление, за преформатиране с включване на либерална тенденция? Ако не сега, то за след време, след други избори?
Борисов: За да не ползваме завоалирани методи, защото между редовете се чете въпросът Ви, ДПС трябва да извърви своя път на промяна.
Коритаров: Как го виждате?
Борисов: На тази пезпардонност която демонстрира в предишната тройна коалиция, направи така, че просто уплаши политическите партии.
Коритаров: Вас пък с какво ви уплаши?
Борисов: В смисъл с поведението си направиха така, че да са нежелани от нито една партия за коалиция. Това е безспорният факт към днес. Аз се надявам, че както ГЕРБ в предишните четири години на управление сигурно наред с хубавите работи сме правили и сигурно сме си признали грешките и сме си ги поправили в голямата част. Сигурно пак грешим някъде, но мисля, че в голямата си част обществото оцени и видя колко промени направихме. Включително и кадрови, включително и в ръководния състав, включително и знакови фигури за ГЕРБ, които са били просто бяха изтеглени настрани или изцяло отстранени от партията, за да върви партията напред.
Коритаров: Кой според вас трябва да бъде отстранен от ДПС, за да бъде приемливо за коалицията?
Борисов: Аз не давам рецепти и не се мешам в работата на други партии.
Коритаров: А как си представяте реформирана партия?
Борисов: Знам какво направих аз. Първо смених изпълнителната комисия. В нея влязоха като се започне от Фандъкова, Цецка Цачева, Румяна Бъчварова, Томислав Дончев, отделно Живко от Стара Загора кмета, бургаския кмет Митко Николов, Краси Велчев да не ги изброявам…хора, които са с репутация, хора които са с тежест в обществото. Веднага изпълнителната комисия съответно, нали, разбира се Цецо…
Коритаров: Цветан Цветанов?
Борисов: Цветан Цветанов.
Коритаров: Той проблем ли ви е?
Борисов: Не. Тоя е изключително ценен за партията и си върши прекрасно работата като партиен организатор и началник на предизборните ни щабове.
Коритаров: Каква ще бъде политическата му съдба ако получи под каквато и да е форма осъдителна присъда на трета инстанция?
Борисов: Надявам се, че това няма да се случи….
Коритаров: Ако се случи…
Борисов: ….защото би било цинизъм заради това, че не е разрешил подслушване, а се създаде ужасното впечатление в обществото, че сме подслушвали, да бъде осъден.
Коритаров: И все пак ако бъде осъден, какво ще правите?
Борисов: Не ми се мисли върху такъв въпрос.
Коритаров: Е, мислете.
Борисов: За мен той е абсолютно невинен, защото съм гледал, знам моите министри, аз съм бил главен секретар…
Коритаров: Ако това се случи как ще постъпите? Според повелята на принципа на правовата държава или според вашето убеждение?
Борисов: Вярвам на съдебната система, че ще се абстрахира кой е човекът и ще вземе правилното решение. И ще вземе правилното решение. Не може, няма с какво да ме убеди, с какво ще ме убедят? С кое е виновен? Че не дава разрешение, след един месец дава и протича реализация по този човек. Какво е нарушил? Някакъв чист механизъм?
Коритаров: Аз не съм съд Върховен…
Борисов: И аз не съм, да не излезе, че им се бъркам, защото отговарям – надявам се справедливостта да възтържествува.
Коритаров: Защо са толкова крехки и уязвими магистралите, с които толкова се гордеехте?
Борисов: Кое е крехко и уязвимо?
Коритаров: Изпотрошили са се, слагат ограничение 90…
Борисов: Това са старите магистрали , които от 50 години са направени.
Коритаров: Е как старата магистрала „Тракия“?
Борисов: Ами „Тракия“ е стара. Пловдив, Пазарджик и от Шумен надолу старата „Хемус“
Коритаров: А с „Люлин“ какво стана? Всичко е наред?
Борисов: Фантастична е.
Коритаров: Ще има ли пари за ремонт на тези магистрали?
Борисов: Ами сега от приходите, днес го виках Горанов, от повечето приходи, които събираме, ще трябва да ги правим и тях. То какво да правим, правим нови. Вижте, 40 години, аз не знам „Тракия“ на колко е, от 90 да речем…
Коритаров: От 75-та година.
Борисов: От 75-та година до 90-та колко правителства са се сменили? Е, един път не са сменили асфалта. И сега дойде Герб. Не стига ,че правим нови, а и старите да преасфалтираме. Защо не я преасфалтираха? От 90-та година досега защо не я отремонтираха? Нали имаше излишък?До 2009-та държавата финишираше с по 4 милиарда излишък. Защо не я оправиха?
Коритаров: Вашите усилия…
Борисов: Не, не са нашите усилия…
Коритаров: Не, говоря за друго. Сменям оптимистично искам да завършим Вашите решения със Станишев за влизане в Шенген смятате ли, че ще се увенчаят с успех?
Борисов: Смятам, че на високо ниво в момента, когато направихме всичко необходимо да има този консенсус, да обединим усилия, нощес с това, което установих на границата истински се ядосах, защото не можем да бъдем сигурни с тези екипи, които са там.
Коритаров: Това не е ли проблем на Ваньо Танов да го смените?
Борисов: Нали ги сменяме колко пъти.
Коритаров: Е, Ваньо Танов седи от толкова време. Сменете го да си вдигне телефона най-после. Стана началник, не си вдига телефона.
Борисов: Ако е за това виновен, ще го сменим.
Коритаров: Смяна.
Борисов: На Свиленград ги арестувахме преди месец И сега новите – пак.
Коритаров: Ами значи някой не може да въведе ред.
Борисов: И то не са само митничарите, то са и граничарите.
Коритаров: Знаете ли, че Светлето дойде и знаете ли защо, защото съм си свалил слушалката, за да покажем, че не ми диктува тя. Това крехко, малко същество….
Борисов: Крайно време беше. С тези слушалки ви разбиха мозъците на журналистите. Сутрин ги гледам с едни такива погледи- слуша тук, гледа там, бърка се.
Коритаров: Ей затова трябва без слушалки.
Борисов: Спомням си когато на Цонев му падна слушалката и се чува само: Стига, Цонев, недей… стига с тези слушалки.
Коритаров: Пещерата си е много прекрасно място, нали? Свободно, спокойно.
Борисов: Няма задкулисие… Кой, кой? – Свой.
Коритаров: Добър финал на много добър разговор. Вижте го този закон, грижете се за българските граждани да живеят в равноправие, спокойствие и толерантност.
Борисов: Винаги ще се грижим. Грижим се за българските мюсюлмани, но се грижим и за българските граждани, които биват грабени по малките населени места, така че… се грижим за всички.
Коритаров: Казах „граждани“, което включва и едните, и другите.
.
- Нова насока в образователната политика на държавните училища в Чикаго
През месец март тази година бе анонсирана една нова насока в образователната политика на държавните училища в Чикаго – CPS Adopting Seal of Biliteracy to Recognize Students with Mastery of Two or More Languages – www.cps.edu – пише в. „България Сега“. С висока оценка и признание ще се ползват учениците, владеещи чужди езици. Това ще предоставя повече и по-добри възможности за професионална реализация. Доколко и как нашите, български деца могат да се възползват от откриващите се възможности? Намира ли място владеенето на български език в американското училище и придобива ли той равно признание и равна популярност с езиците на много други диаспори в мултикултурната американска среда?
Това е темата, която коментира на страниците на вестника Боянка Иванова, основател и директор на първото лицензирано към Министерството на образованието в България българско училище зад граница – „Джон Атанасов”, Чикаго, която вече 18 години работи и като учител в системата на държавните училища в града. Като член на управителния съвет на Асоциацията на българските училища в чужбина тя се чувства и отговорна да популяризира това далновидно решение в американската образователна политика, което стимулира изучаването, както на чужди, така и на майчини езици от подрастващите.
––––––––––––––––––––––––––––––––
.
Боянка Иванова, в. „България Сега“
Държавните училища в Чикаго ще удостоверяват с отличителен печат върху дипломите на съответните ученици владеенето на чужди езици. Главният експерт по образованието в Чикаго, Барбара Бенет, отбеляза, че: „всички ученици, които достигнат професионално ниво на владеене на един или повече чужди езици, ще бъдат отличени с печат за билингвизъм върху официалните си дипломи за завършена образователна степен.
Този печат ще се има предвид при приемане във висши учебни заведения, както и при кандидатстване за работа в бъдеще. Той е едно официално високо признание за всички, които са положили усилия за усвояване на повече от един език, което ще им даде предимство при кандидатстване в престижни колежи и университети в условията на съществуващата висока конкуренция.
Тази инициатива в системата на държавните училища в Чикаго стимулира чуждоезиковото обучение и поддържането на културното самосъзнание, катоосновни двигатели в академичното израстване на младите хора“– завършва Барбара Бенет.
Тази година с такъв печат ще бъдат удостоени учениците от над 20 средни училища в държавната образователна система на Чикаго, като се предвижда това да даде тласък в изучаването на чужди езици и в началните и основните училища.
През следващата учебна година печатът за чуждоезиково владеене се предвижда да се въведе във всички средни държавни училища в района на Чикаго.
„В днешния свят е изключително важно подрастващите да осъзнават своя произход, роден език и културно различие” – отбеляза в тази връзка алдерманът Рей Суарес, присъствал на официалното анонсиране на инициативата.
С въвеждането на печата за двуезичност се изтъква високата оценка и признание на всеки ученик, владеещ два и повече езика. Учениците, обучавани в държавната система на училищата в Чикаго, говорят на повече от 130 езика. 70 000 от обучаваните произхождат от семейства, в които английският е втори език. В 12 държавни училища на Чикаго в момента се предлагат паралелни двуезични програми, които подпомагат задълбоченото усвояване на два езика и две култури. В 211 гимназии и 129 основни училища в града се предлага обучение на един чужд език. Държавните училища в Чикаго са третата по големина образователна система в САЩ, в която са обхванати 396 000 ученици в 664 училища.
Предполага се, че тази идея ще бъде възприета и от други образователни системи не само в района на Чикаго, но и на други места в САЩ. Тя е особено благоприятна за всички ученици, които се обучават в българските съботно-неделни училища в Америка.Те биха могли да се възползват от нея в определена степен и при определени условия, част от които са механизмите за определяне на нивото на покриване на чуждоезиковите стандарти.
Билингвизмът е явление, получено в резултат на обучението на два различни езика едновременно.Постигането на добро ниво на овладяване и на двата позволява на личността свободно да преминава от един език на друг според речевата ситуация. В САЩ билингви са предимно емигрантските общности. Голяма част от тях, като поляци, гърци, руснаци, украинци, българи и др.полагат големи усилия за запазване на майчиния език. За това спомагат компактността на общностите, училищата, пресата, църквите.
Изследванията на лингвисти и психолози отдавна са установили благоприятното влияние на ранното чуждоезиково обучение върху цялостното умствено и физическо развитие на личността. Повечето родители знаят, че през първите три години от живота детският мозък е два пъти по-активен от този на възрастните. През този период децата правят значителен скок в емоционалното си, социално, когнитивно и лингвистично развитие. Децата билингви развиват по-добро логично, аналитично и абстрактно мислене, по-лесно трансформират знанията си от един език върху друг и с лекота изучават и следващ чужд език. Те по-лесно придобиват математически знания и умения и демонстрират още в ранна възраст способности за самоконтрол и самооценка. Много и от американските учители констатират, че двуезичните деца са с по-развито въображение и богата култура.
Ето защо, за да се създадат устойчиви знания по определен език – чужд или майчин, изучаван в чуждоезикова среда, е нужно детето да се включи отрано в процеса на обучение. Българските училища по света, в това число и в САЩ, предлагат благоприятни условия, както за изучаване на български език като майчин, така и за запазване на българското самоопределяне на младото поколение сънародници зад граница. А тези езикови умения ще имат вече и високото признание и оценка и от страна на американската образователна система, което ще допринесе и за успешната бъдеща реализация на българчетата по света.
- Актуална изповед на Буковски от преди 20 години… Прочетете!
„Новият“ политически елит, който се появи, не бе нищо друго освен старата номенклатура, своевременно пригодила се към новите условия.
Оттук нататък този елит не се нуждаеше от социални реформи, както и от старата идеология, защото той държеше в ръцете си и търговските структури, и собствеността, и фиктивните партии, и средствата за масово осведомяване, и международните връзки с „приятелите“ до вчера.
Навлиза се в нова ера, тази на „властта в сянка„, когато вече не може да се определи зад кого какво се крие и кой в служба на какво е.
Ерата на клептокрацията (управлението на крадците – управление, при което важните решения се вземат в интерес на тесен кръг хора, които са на власт), от която страната, както изглежда няма да може повече да се измъкне.
Възраждащата се номенклатура успя да се прегрупира и да изработи нова стратегия, този път напълно демократична. Вече не бяха нужни пучове и заговори.
Бившите комунисти трябваше само да се представят като „демократична опозиция„, защитаваща интересите на обикновените хора, и да блокират или саботират всяка друга реформа.
И тъй като те господстваха и в изпълнителната, и в законодателната власт, успехът им бе сигурен в тази нова игра на „демокрация“.
Бюрокрацията се разрасна и завладя всички сфери на управлението, като го направи неконтролируемо и невероятно корумпирано. Функционерите от бившата комунистическа партия, които, разбира се, без изключение бяха демократи, се превърнаха много бързо в бизнесмени, като заграбиха множество интересни държавни обекти.
Главатарите на черния пазар и криминалните си поделяха останалото. Това не само породи негодувание сред общественото мнение, но и създаде лоша репутация на самото понятие пазарна икономика.
Страната беше готова да отхвърли режима, но новият елит, „демократите“, родени от перестройката, не бяха готови. В по-голямата си част случайни хора, станали известни чрез привидни избори, в които всяка нова фигура беше за предпочитане пред старите, те бяха много по-близко до режима, отколкото до народа.
И съвсем не се стремяха към радикални промени, при които имаше опасност самите те да бъдат изхвърлени зад борда и лишени от статута им на водачи.
Най-сериозният въпрос е следният: какво може да се направи?
Що се отнася до Запада, отговорът е ясен: почти нищо.
Даже днес, колкото и да желае Западът да помогне, парите, които би могъл да отпусне, няма да са от кой знае каква полза, още повече, че по-голямата част от тази сума ще бъде отклонена от корумпираната бюрокрация. Ясно е, че проблем от подобна величина не може да бъде разрешен отвън.
Той не може също така да бъде разрешен и отвътре, освен ако някое ново поколение от бунтари не изплува от този хаос и не извърши онова, което неговите страхливи родители не намериха смелостта да направят.
Да премахне остатъците от тоталитарния режим, превърнали се в мафия, да отстрани поколенията, корумпирани от десетилетията на робство, и да се захване да гради едно ново общество.
Уви, подобно чудо е немислимо при сегашната обстановка на престъпност и анархия, на разложение и апатия.
У днешната младеж бунтарството се изразява най-вече в желанието да емигрира – желание, което понастоящем присъства у 75% от младежите под 25 години според проучванията.
А най-предприемчивите вземат пример от гангстерите, които се перчат със своите мерцедеси.
За нещастие, ние не съумяхме да се възползваме от неочаквания случай, какъвто представляваше смъртта на комунизма. Не отстранихме неговите привърженици, не разобличихме техните престъпления, не опровергахме техните бълнувания и най-вече не се научихме, как да се съпротивляваме на съвременната им чума.
Колкото и да е тъжно, трябва да приемем факта, че всички наши усилия, всички наши жертви се оказаха безполезни.
В края на краищата като че ли човек е недостоен за свободата, която му е била отредена и при изпитанието той не намери нито смелостта, нито необходимото себеуважение, за да бъде достоен за задачата си. Поради това ние не станахме нито по-добри, нито по-мъдри, нито по-чисти.
А и самото изпитание няма повече смисъл, от което и да било чудовищно земетресение, което е избило стотици милиони хора.
Владимир Буковски
Един дисидент сред архивите на Кремъл
Измамата на века: операция „перестройка“
Издателска къща „Албор“, София, 1997 г.Източник: Highviewart.com
Снимка: kackad.com Владимир Константинович Буковски (на руски: Влади́мир Константи́нович Буко́вский, 30 декември 1942 г.) е бележит съветски дисидент и писател.
Той е сред първите, които открито говорят за практиката на изпращане на политически затворници в психиатрични клиники от съветската власт.
Буковски прекарва повече от 12 години в съветски затвори, трудови лагери и изправителни психиатрии (психушки), използвани от съветския режим като специализирани затвори.
- Guardian: Демонизирането на Русия рискува да проправи пътя за война
Политици и медии използват Владимир Путин и Украйна, за да оправдаят военна експанзия. Това е опасно безумие – пише Сюмъс Милн (Seumas Milne) в The Guardian
„Руската заплаха“ определено се е върнала четвърт век след края на Студената война. Британският министър на отбраната Майкъл Фалън сериозно твърди, че Владимир Путин е толкова опасен за Европа, колкото Ислямска държава. Съвременна Русия е само сянка на съветския си предшественик и няма повод за идеологическа конфронтация с нея, но антируската истерия достигна потресаващи висини.
И много повече, отколкото по съветско време, кампанията е лична. Всичко опира до Путин. Руският президент е експанзионистичен диктатор, който стартира „безсрамна агресия“. Той е символ на „политическа поквара“, „разпарчетосващ“ своите съседи, като същевременно громи инакомислието у дома си и редовно е сравняван с Хитлер. Путин се е превърнал в злодея от комиксите, а Русия – в мишена на еднообразна войнствена пропаганда във всички западни медии. Всеки, който си позволи да упрекне властта в Киев за свалянето на законно избрания президент или за извършването на военни престъпления в Източна Украйна, е заклеймяван като марионетка на Кремъл.
Пропагандната истерия бе раздута още повече след убийството на опозиционния политик Борис Немцов. Руският президент, естествено, е обвиняван за убийството, макар че в това няма никаква логика. Немцов беше маргинална фигура, чиято роля в „катастройката“ от 90-те години едва ли го е направила мил и драг за обикновените руснаци. Отговорността за това безчинство, което извади на бял свят липсата на сигурност в центъра на Москва и без съмнение ще навреди на президента сериозно, едва ли е на Путин или неговите поддръжници.
Но то със сигурност е добре дошло за онези, които оказват натиск за военна конфронтация с Русия. Стотици американски войници пристигнаха тази седмица в Украйна, за да дадат рамо на войната на режима в Киев с подкрепяните от Русия бунтовници на изток. За да не остане по-назад, Великобритания изпраща свои 75 военни инструктори.
Както показа историята през ХХ век, изпращането на военни съветници често е начало на катастрофална ескалация. Това е и директно нарушение на Минските споразумения, договорени с Франция и Германия, които постигнаха поне временно прекратяване на огъня и известно изтегляне на тежките оръжия. Член 10 от тях изисква изтегляне на всички чужди сили от Украйна.
Но ястребите в НАТО са се нахъсали здраво. Хиляди натовски войници бяха изпратени в балтийските страни – новия фронт на Атлантическия алианс, без да се притесняват от снизхождението в тези страни към неонацистките паради и отричането на правата на етническите малцинства.
Редица американски лидери и генерали настояват САЩ да въоръжат Киев – от председателя на Съвета на началник-щабовете генерал Мартин Демпси до новия министър на отбраната Аштън Картър. За западния военен комплекс украинският конфликт е привлекателен и с това, че дава допълнителни основания за увеличаване на военните разходи. Това стана ясно от изразеното тази седмица от американския генерал Реймънд Одиерно възмущение, че Великобритания съкращава военните разходи пред лицето на „руската заплаха“.
Авторитарният консерватизъм на Путин вероятно няма да предложи нищо за бъдещето на Русия, но това антируско подстрекателство е опасна игра. Без съмнение има военен експанзионизъм. Но той идва най-вече от НАТО, не от Москва. През последните 20 години, въпреки ангажиментите в края на Студената война НАТО неуморно се разширява на Изток, отначало присъединявайки бившите източноевропейски страни от Варшавския договор, после републики от бившия Съветски съюз. Както пише Ричард Саква в книгата си „Фронтовата линия Украйна“, НАТО „сега съществува, за да се оправя с рисковете, създадени от своето съществуване“.
Вместо да създаде обща европейска система за сигурност, включваща Русия, доминираният от САЩ алианс се разшири до руските граници, настоявайки, че става дума едва ли не за суверенен избор на засегнатите страни. Но очевидно не е. Това също е продукт на натовската система, замислена да налага американското „лидерство“ на европейския континент и залегнала в плановете на Пентагона, разработени след разпадането на Съветския съюз, да не се допусне появата на нов съперник.
Сега Русия се противопостави на това и последиците се проявиха в Украйна през последната година: започна се с подкрепеното от Запада сваляне на избраното правителство и идването на украински националистически режим, което бе последвано от завземането на Крим от руснаците и подкрепяното от Москва въстание в Донбас.
На терен това се изрази в хиляди убити, стотици хиляди бежанци, безразборен обстрел на жилищни райони и появата на украински фашистки милиции като батальона „Азов“, финансиран от Киев и западните му спонсори, които се подготвят „да отбраняват“ Мариопол от собствения си народ. За повечето западни медии всичко това се отхвърля като кремълска пропаганда.
Руската прикрита подкрепа за бунтовниците, от друга страна, се заклеймява като агресия и „хибридна война“ от същите правителства, които водеха тайни войни в Нигарагуа и Сирия и незаконни военни операции в Косово, Либия и Ирак.
Това не оправдава по-малко крайните руски нарушения на международното право, но ги поставя в контекста на руската сигурност. Докато на Запад Путин е изобразяван като безмилостен завоевател, по руските стандарти той е центрист. Както коментира представителят на руската левица Борис Кагарлицки, повечето руснаци искат от Путин да заеме по-твърда позиция срещу Запада „не заради патриотична пропаганда, а заради случилото се през последните 25 години“.
На запад Украйна заедно с Ислямска държава е използвана за съживяване на доктрините на либералния интервенционизъм и дори неоконсерватизъм, дискредитирани от убийствата в Ирак и Афганистан. Досега Ангела Меркел и Франсоа Оланд устояват на американския натиск за въоръжаване на Киев. Но когато минските договорености за спиране на огъня се провалят, което със сигурност ще стане, има реална опасност конфликтът чрез подставени лица в Украйна да се превърне в пълномащабна международна война.
Алтернативата е споразумение чрез преговори, което да гарантира неутралитета на Украйна, плурализъм и автономия на регионите. Но може да се окаже твърде късно за това. Със сигурност обаче няма военно решение. Вместо да ескалират войната и да подклаждат националистически екстремизъм, западните сили трябва да използват всички налични дипломатически инструменти за потушаването на конфликта. Ако не го направят, последиците може да бъдат катастрофални и да излязат далеч извън Украйна.
Източник на текста на български: БЛИЦ
.
- Октай: Пеевски зае празния стол на Илия Павлов до Доган
Делян Пеевски е най-пазеният в държавата, защото е посредник за вербуването на властимащите, казва един от основателите на ДПС в предаването „Добро утро, България“ по ТВ7, излъчено на 31 март.
Осман Октай в студиото на „Добро утро, България“. Снимка: Скрийншот от видео на ТВ7 Между редовете в интервюто си пред Явор Дачков Цветан Василев посочи два кръга, виновни за съсипването на КТБ. Първият е свързан с Делян Пеевски. А за втория подсказа, че е около днешната власт. Това заяви в предаването „Добро утро, България!“ по TV7 Осман Октай – един от основателите на ДПС и дългогодишен негов зам.-председател. Основател съм на ДПС, познавам всички играчи, познавам моделите на игрите, обясни гостът.
„Цветан Василев каза, че е имал среща с Бойко Борисов през юни. Около властта има хора и групировки, които контактуват с другата групировка, допълни Октай. Само толкова мога да ви кажа, съжалявам, много са силни хората днес, за да си позволя да говоря повече, имам близки“ – обясни Октай от ефира на TV7.
По думите му Пеевски е посредник за вербуването на властимащите. В момента той е най-пазеният човек в държавата, защото много хора са закачени на кукичката. В паника са и осемте парламентарни групи в Народното събрание, които също са част от пирамидата. Затова те гласуваха за приемането на закон, който уж трябва да спре разграбването на КТБ. Какво има да се спира, то КТБ вече е разграбена, категоричен е гостът.
По думите му изнасянето на картините от трезора на банката е само част от беззаконието, което се е вършило там. Той смята, че каквото и да се направи, няма да излязат нито имена, нито фирми, нито свързани лица. Ще има опит да се прикрият следите, както стана през 1997 г. Мутренските времена у нас не са отминали, а по този случай ще има драматично развитие. Руснаците няма да си оставят необезпечени средства, Путин е решил да си събере вересиите от нашите олигарси, допълни Октай.
Той разкри и начините за източване на средства чрез кухи фирми, които теглят заеми и на свой ред предоставят средства на други фирми. По този начин са финансирани и част от медиите в България. Цветан Василев ги посочи с пръст кои са.
Видеозапис от предаването може да се види в сайта на ТВ7 тук.
.
- Измислиха нов предизборен тормоз за българите в чужбина
Писма от общините, че българите в чужбина трябва да се пререгистрират по искане на ГРАО нямат никакво правно основание
.
Материал на Биволъ
Ако живеете в чужбина и получите стряскащо писмо, че трябва в 14 дневен срок да се явите в общината, да се пререгистрирате и да платите 2.50, изхвърлете го в кофата.
Тази измислица на ГРАО, заради която общините харчат пари за разпращане на писма, е абсолютно незаконна. Не може да се иска от българите, живеещи в чужбина да декларират настоящ адрес там и да носят документи, за да го удостоверят. Чл. 94 от Закона за гражданската регистрация изрично указва, че като адрес в чужбина се посочва само името на държавата.
От разговор със служителка в общината стана ясно, че писмото било във връзка с изборите. Замисълът е ясен – да се отпишат от избирателните списъци българите, които не пребивават постоянно в страната и нямат право да гласуват на местните избори.
Писмото обаче било уведомително и не следвала никаква санкция, ако лицето не се яви. Ако пък вземете, че се явите, ще ви санкционират с такса от 2.50.
Така изпълнението на идеята става типична „българска работа“ и издава дълбоко вкоренения рефлекс на администрацията да третира гражданите като крепостни. Хем те тормозят да декларираш неща, които са ненужни, хем и пари ти искат за това. Нещо като зъбния данък (диш-хакъ) по турско.
При издаване на документи за самоличност пред МВР се декларира адрес в чужбина. Именно от тази декларация ГРАО научават, че дадено лице има настоящ адрес извън страната. А съгласно Закона за електронното управление, чл.2 ал.1, администраторите на данни нямат право да искат от Вас да декларирате нещо, което вече сте декларирали пред друг администратор. Да си го вземат по служебен път.
Ако ГРАО иска да прочисти списъците от „мъртви души“, нека вземе от МВР данните на всички, които са декларирали адрес в чужбина. Или да вдигне един сайт, в който българите в чужбина да се идентифицират и да заявяват, че няма да гласуват на местните избори.
Остава въпросът кой ще понесе отговорност за харчовете, свръзани с изготвянето на огромния брой писма и тяхното разпращане. А кой ще плати за нервите, разговорите с роднини и изгубеното ценно време на най-големия инвеститор в тази клета територия – българите, живеещи в чужбина?
Допълнено в 17:15 31 март 2015
След публикацията от пресцентъра на МРРБ се получи следното съобщение, в което се твърди, че Общината е проявила творчески подход в интерпретацията на писмо на ГРАО. ГД ГРАО към МРРБ е дало само препоръка на общините да използват подходящ момент и да приканят българите в чужбина, да декларират настоящия си адрес, за да бъдат отписани от избирателните списъци, ако пребивават в чужбина. МРРБ потвърждава, че не са предвидени санкции. „Решението на СО – Район Сердика да изпрати писма е взето еднолично и става дума за самоволно решение и превишени права от страна на администрацията на районното кметство, без това да е изисквано по някакъв начин от ГД ГРАО“ – уточняват от министерството. Не става обаче ясно защо ГРАО е впрегнало общините да издирват адресите на българите в чужбина, след като те веднъж са декларирали държавата, в която живеят и ГРАО има достъп служебно до тези данни. Следва пълния текст на съобщението.
ПРЕСЦЕНТЪР МРРБ
Информация за медиите
31 март 2015 г.
Във връзка с публикации в медийното пространство, относно изисквания на служба ГРАО за деклариране на настоящ адрес от български граждани, живеещи в чужбина, МРРБ уточнява следното:
Главна дирекция „Гражданска регистрация и административно обслужване“ към Министерството на регионалното развитие и благоустройството не е давало указания към общините да изпращат писма до български граждани, живеещи в чужбина с указания да се пререгистрират в 14 – дневен срок от получаване на писмото с цел да декларират постоянния си адрес. ГД ГРАО към МРРБ е дало само препоръка към общините да използват всички удобни моменти, с които да приканят български граждани, живеещи в чужбина да декларират настоящият си адрес. Целта е местните администрации да отпишат от избирателните списъци сънародниците ни, които не пребивават постоянно в страната и нямат право да гласуват на предстоящите местни избори.
Решението на СО- Район Сердика да изпрати писма е взето еднолично и става дума за самоволно решение и превишени права от страна на администрацията на районното кметство, без това да е изисквано по някакъв начин от ГД ГРАО.
Добра практика е общините да обявят публично на сайтовете си покана към български граждани, пребиваващи в чужбина да декларират настоящия си адрес.
Гражданите не подлежат на глоба при отказ да декларират настоящия си адрес. Цитираните в публикации суми, които се искат при декларация на адрес са различни за различните общини и представляват местна административна такса, която се събира за вписване на адреса.
- Модел на пряко-демократично общество
Автор: Явор Тарински /lifeaftercapitalism.info/
Изложената по-долу визия не трябва да бъде разглеждана като единствената, правилната или най-точната. Тя е замислена единствено като допълнение към еволюционния релеф от алтернативи на настоящата несправедлива система. Никоя система, основана на прякодемократични, автономни и егалитарни принципи не може да бъде „най-правилната“, защото тези принципи, сами по себе си, предполагат непрестанен процес. Търсенето на „перфектния“ модел може да бъде двигател на нашите действия, но действителното достигане до такъв, т.е. установяването на статичност, може единствено да бъде индикатор за отдалечаването ни от посочените по-горе принципи. Гръмките думи за край на историята и „незаменимостта“ са характерни за съвременната система, която се основава на коренно противоположни принципи, а именно бюрократичност, несправедливост и йерархичност.
Съдържанието съдържа: Въведение, Корените на съвременната криза, Пряка демокрация, На практика
Въведение
Някой ще попита: „но защо са ни алтернативни модели, нали настоящия си работи“. Да, той безспорно работи, но въпросът е в чий интерес? Следните статистики могат да ни дадат отговор на това: 1% от най-богатите в света притежават 40% от световните производствени ресурси, докато най-богатите 10% притежават повече от 85% от глобалното благосъстояние. Настоящата политикономическа система обслужва, в най-добрия случай, интересите на 10% от всички хора. Това състояние потиска креативността, способностите и достойнството на останалите 90%, обричайки малка част от тях на посредствен и сив живот, а останалата (по-голямата), на глад и мизерия.
Очевидно в това положение се съдържат голяма част от причините за днешната многопластова криза, обхванала цялата планета. Но не е достатъчно единствено да критикуваме настоящата несправедлива система – нейните недостатъци все по-трудно могат да бъдат прикривани. Изходът от положението, в което се намираме днес трябва да търсим, както в колективните протестни и преки действия, така и в теоретичните визии, които изследват и чертаят различни схеми, чрез които да реорганизираме обществените взаимоотношения на прякодемократични и солидарни принципи. Целта на настоящата визия е именно да допълни спектъра от алтернативни визии, като черпи вдъхновение от радикални теории и практики.
Корените на съвременната криза
Съвременното общество определено остава дълбоко разделено. То постоянно функционира срещу огромното мнозинство от работещи хора. В ежедневието експлоатираните се защитават от експлоатацията във всеки един от своите ежедневни жестове. /Корнелиус Касториадис/
Съвременната организация на социалния живот (капитализъм, олигархия, бюрокрация, представителна демокрация) създава постоянно подновяваща се криза във всяка сфера на човешките дейности. По своята същност ситуацията е сходна във всички области, независимо дали разглеждаме семейството, образованието, международните взаимоотношения, политиката, икономиката или културата. Навсякъде съвременните структури на обществото се състоят от организиране на живота на хората отвън, при липса на участие от страна на пряко засегнатите и срещу техните стремежи и интереси. Съвременното общество е разделено на тънък слой ръководители (чиято цел е да решават и да организират всичко) и огромното мнозинство от населението, което е сведено до изпълнител на решенията, взети от тези ръководители. В резултат на това повечето хора чувстват живота си като нещо чуждо на тях.
Този модел на организация е изначално ирационален и изпълнен с противоречия. В тези условия повтарящи се кризи от един или друг вид са абсолютно неизбежни.
direct-democracy-now bigБезсмислено е да се организират хората, било то в икономически или политически план, сякаш са просто предмети, систематично игнорирайки какво желаят самите те или как мислят, че трябва да се правят нещата. В реалността съвременната система е принудена да се основава на човешката способност за самоорганизация, на индивидуалната и колективната креативност на производителите. Без да се възползва от тези способности системата не би оцеляла дълго. Но цялата “официална” организация на съвременното общество едновременно игнорира и се опитва да подтиска тези способности до едно минимално ниво. Резултат от това е не само огромната загуба заради неизползван капацитет. Системата прави повече: тя непременно поражда опозиция, съпротива срещу нея от тези, върху които се опитва да се наложи. Това поражда политическо съзнание, хората отказват да бъдат третирани като предмети във всекидневието си. Хетерономната (йерархична и неоспорима) организация на обществото следователно не само се структурира в отсъствието на пряко засегнатите, но също така и приема форма против тях. Крайният резултат е не само загуба на капацитет, но и непрестанен конфликт.
Ако хиляда души имат даден капацитет за самоорганизация, съвременният организационен модел се състои в това да бъдат избрани 50 от тях, да им се даде управленческа власт и да се реши, че останалите ще бъдат само инструменти. Това е загуба на 95% социална самоинициатива и креативност. Но има и още. Тъй като останалите 950 души не са инструменти и системата е принудена до известна степен да се основава на техния човешки капацитет, тези индивиди ще реагират и ще се съпротивляват срещу това, което властимащите им налагат. Креативните способности, които не им е позволено да упражняват от един социален ред, който ги отхвърля (и който те отхвърлят), сега се насочват срещу този социален ред. Постоянни борби се зараждат в самото сърце на социалния живот. Те скоро нанасят допълнителни загуби. Заради тези борби на тънкия слой ръководители се налага да раздели времето си между организиране на работата на онези, които са позиционирани “отдолу”, и контрадействия, неутрализиране, отклоняване или манипулиране на съпротивата им. Функцията на управленческия апарат престава да бъде само организационна и скоро приема всякакви принудителни форми.
Вследствие на тези процеси, както огромното мнозинство от изпълнители, така и тънкият слой ръководители не могат да функционират пълноценно, защото и двете страни се намират в непрестанен конфликт, с който са ангажирани голяма част от техните ресурси и способности. Постоянните социални борби и огромните загуби от нереализиран, подтискан, социален капацитет водят до кризи, които усещаме с пълната им сила и днес. За преодоляването на настоящата криза и предотвратяването на бъдещи кризи от този тип е нужно не просто да правим реформи и да кърпим недостатъците на настоящата хетерономна система, а да я премахнем и заменим с друга, която да не генерира загуби и конфликти.
Пряка демокрация
Недостатъчно е човек да определя своята политическа ориентация на базата на борбата си срещу злините на една съществуваща система, той трябва да предложи алтернативна политическа такава, която да замени тази, която генерира несправедливости. Противопоставянето на потисничеството и експлоатацията, без да се предложи алтернативна система, оставя властващата система непокътната. /Акива Орр/
Една алтернативна система е пряката демокрация. При нея се премахва общественото разделение на ръководители и изпълнители, което генерира постоянни конфликти. Вместо това се изграждат институции, които позволяват всеки член на обществото да участва пряко във вземането на политически, икономически, социални, екологични, културни и други решения, които го засягат, и пряко участие в тяхното прилагане. Това дава възможност за по-пълноценно реализиране на човешкия потенциал. Но да решиш означава да решиш за себе си. Да решиш кой да решава вместо теб вече не е точно да решаваш за себе си. Следователно „демократичните” форми, които познаваме днес, основани на избори на представители и йерархична организация, нямат нищо общо с пряката демокрация.
Всъщност днес е общоизвестно, че хората могат да организират своята работа на ниво работно място или част от предприятие. Дори съвременните социолози не само признават този факт, но и посочват, че групи от работници често се справят с работата си по-добре, ако управата им дава повече свобода и не опитва постоянно да ги „насочва”.
Но това, което изглежда, че никой не е готов да признае, е капацитетът на хората да управляват своите дела отвъд много малък радиус. Бюрократите не могат да видят в тях активни субекти, способни на самоуправление и организиране. В очите на властимащите, щом бъде надхвърлен броят на група от 10-20 души, вече говорим за тълпа, стоглавата Хидра, която не може да действа колективно, освен що се отнася до колективния акт на колективен делириум или истерия. Те вярват, че само управленчески апарат, специално проектиран за тази цел и подсигурен с принудителни функции, може да управлява и „организира” тази маса.
Противоречията и недостатъците на настоящия управленчески апарат са такива, че дори индивиди и групи са принудени да поемат редица координационни задачи. Още повече историческият опит ни показва, че цялото общество е напълно способно да се самоуправлява. Примери за това са Парижката комуна, Испания през 1936-39 г., Будапеща през 1956 г., както и много общности днес като Сапатистките автономни караколи, които функционират от 1994 до днес. В условията на пряка демокрация в тези периоди икономиката и обществения живот като цяло продължават и дори функционират по-добре от преди.
В едно автономно общество, основано на пряка демокрация, политическата, икономическата, социалната и екологичната сфера се организират на принципите на самоуправлението и нейерархичността. Пряката демокрация трябва да бъде приложена във всяка една обществена и социална сфера, за да бъде наистина пряка. Ако бъде приложена например само в политическата сфера, но не и в икономическата, в която отношенията остават същите, това ще доведе до запазване на неравенствата във втората, които рано или късно ще се отразят и върху първата.
Политически институции
Подходящите основни политически институции за организация на обществения живот са подобни на тези, описани от Корнелиус Касториадис:
1. Генералната асамблея на ниво квартал, село и т. н. Право на участие в нея имат всички членове на дадената общност. Това е най-висшето пряко-демократично тяло за вземане на решения, засягащи общността като цяло. Различията и конфликтите между различни части от общността ще се разрешават на това ниво.
Генералната асамблея ще трябва да изгражда законите и общата рамка, а не да се занимава с рутинни въпроси. Тя ще може да възразява, оспорва, отхвърля или приема всяко решение, взето от събранието на делегатите. Генералната асамблея ще решава различни въпроси да бъдат предадени на събранието на делегатите. Асамблеята ще се провежда регулярно, веднъж или повече пъти месечно. Ще съществуват, в допълнение, и процедури за свикване на извънредни асамблеи от определен брой хора от дадената общност.
2. Събрание на делегати, което е съставено от делегати от дадено населено място, квартал и т. н. Всички те се избират чрез жребий и са постоянно отзовими. В една общност от например 5000 до 10 000 души такова събрание ще наброява 30-50 делегати. То ще изпълнява ролята на работна група, занимаваща се с рутинни въпроси и ще отговаря за прилагането на практика на решенията, взети от генералната асамблея. Това събрание ще се провежда толкова често, колкото общността е сметнала за необходимо (например два пъти седмично). Регулярната ротация на делегатите (например на всеки два или три месеца) ще предотврати възникването на йерархия и ще позволи участието в събранието на повече членове от общността.
Описаните институции служат не само за местно, общностно самоуправление, но също така могат да се прилагат и регионално. Регионални федерации от общности ще координират тези институции на регионално ниво. Подобни институции на такова ниво ще изглеждат по следния начин:
1. Федеративната асамблея е съставена от делегати, излъчени от генералните асамблеи на дадени общности. Те ще бъдат отзовими по всяко време от тези, които са ги излъчили. Тя ще се провежда толкова често, колкото е необходимо. При провеждане на федеративната асамблея два пъти месечно, тя ще свърши повече работа, отколкото всяка съвременна институция (които не прявят почти нищо). След всяко провеждане на федеративна асамблея участвалите делегати ще трябва да дават отчет за свършеното на излъчилите ги генерални асамблеи. При региони с размерите на България такава федеративна асамблея ще наброява около 350 или 700 делегати (по един делегат на всеки десет-двайсет хиляди души). Ще трябва да бъде постигнат компромис между две изисквания: като работна организация, федеративната асамблея ще трябва да не е твърде голяма, но от друга страна ще трябва да позволява най-пряко и най-широко участие на хората, районите, общностите, органите, чийто продукт е тя.
2. Федеративно събрание на делегати се съставя чрез хвърляне на жребий и ротация от участници във федеративната асамблея. То ще наброява няколко десетки делегати, заемащи поста за кратък период и отзовими по всяко време. Задачата на този орган ще бъде ограничена до улесняване и подготвяне на работата на федеративната асамблея, и ще играе роля на нейна работна група. То ще може да свиква извънредни сесии на федеративната асамблея.
Ако федеративните институции вземат решение, надхвърлящо техните правомощия или противоречащо на волята на местните генерални асамблеи, ще зависи от самите местни органи да предприемат необходимите мерки, като започнат с отзоваването на техните делегати. Федеративните органи не биха могли да се запазят, извършвайки неприемливи практики (те не разполагат с власт и участващите в тях делегати са отзовими по всяко време). Но ако хората, съставляващи местните структури позволят на техните делегати да престъпват правомощията си – нищо не може да бъде направено. Населението може да упражнява политическа власт само ако го иска. Предложеният автономен модел на организация само осигурява възможността хората да могат да упражняват такава власт, ако пожелаят.
Такива институции са съпътствали процесите и обществения живот в пряко-демократичните общества от древната атинска демокрация до автономните общности в Чиапас, Индия и Бразилия днес. Но защитниците на съвременния модел на хетерономна организация твърдят, че разстоянията и самите размери на съвременните общества не позволяват упражняването на пряка демокрация в по-големи мащаби. Или че ако тя бъде приложена в такива условия резултатите биха били незадоволителни и дори негативни. Според тях единствената възможна демокрация днес е представителната, която „неизбежно” съдържа опасността от политическа алиенация, тоест разделение между представителите и тези, които те представляват.
Технологии и комуникация
Но ако съвременните технологии за комуникация (като интернет) бъдат поставени в услуга на демокрацията, областите, в които представителната демокрация ще остане необходима, съвсем ще намалеят или дори ще изчезнат. Физическите разстояния днес са значително по-малки, отколкото са били в Атика през 5 в. пр. н. е. По това време гласовият обсег на оратора – и следователно хората, които може да достигне – бил ограничен от функционалния капацитет на гласовите му струни. В реалността на съвременните комуникационни технологии разстоянията не само се смалиха – те изчезнаха. Ако обществото сметне за необходимо, утре би могло да установи генерална асамблея на цялото население във всеки регион, независимо колко голям. Чрез интернет може да бъде установена връзка между голям брой асамблеи от различни общности. Подобно на тази федеративна функция, възможностите на интернет може да бъдат приложени в широк набор от случаи. Във всеки случай сесиите на федеративната асамблея или на събранията на делегати лесно могат да бъдат излъчвани на живо. Това, в съчетание с отзовимостта на делегатите, подсигурява гражданския контрол върху всяка институция.
Въпреки това се твърди, че проблемът с броя остава и че хората никога не биха могли да изразяват себе си в необходимия период от време. Това не е валиден аргумент. Рядко има асамблея от над 20 души, в която всички да искат да говорят, защото когато трябва да се реши нещо, няма неограничен брой възможности или аргументи. В неформални преки събирания (касаещи започване на стачка или създаване на самоорганизиран парк) никога няма „твърде много” говорители. Изказват се основните две или три фундаментални мнения, последвани от множество аргументи, след което се достига до решение.
Също така продължителността на речите зависи значително от тежестта на тяхното съдържание. Политическите лидери понякога говорят с часове на партийни конгреси, без реално да казват нищо. Речта, с която Стенелаид, един от тогавашните ефори [1], убеждава спартанците да започнат Пелопонеската война, заема само 21 реда в трудовете на Тукидид.
Хората грешат, когато заявяват, че размерът на съвременния „град” в сравнение с този от вчера (десетки милиони вместо десетки хиляди) правят пряката демокрация невъзможна. Те не могат да видят, на първо място, че съвременното общество е пресъздало основите (работното място и квартала), от които такава демокрация може да бъде приложена. Нито виждат, че съвременното общество е създало и ще продължава да създава техническите средства за истинска демокрация на масово равнище. Те виждат като единствено решение парламентарната политическа машина. Твърдят, че са направили „нов” анализ, но са игнорирали това, което е наистина ново в нашата епоха: материалните възможности да можем да променим света чрез технологии и чрез хората, които са техния двигател.
Икономика
Пряката демокрация в икономиката цели задоволяването на нуждите на всички – което изисква икономическите решения да се взимат демократично. Тя спомага и за свободата на избор, която изисква хората да взимат важни решения, засягащи личния им живот (какво да работят, какво да потребляват и т.н.). Целта на пряката демокрация в икономиката не е растеж, а задоволяването на нуждите на хората.
Основният критерий при пряката демокрация в икономиката не е ефективността, както е дефинирана тя днес от икономистите-технократи като задоволяваща нуждите, подплатени с много пари. В условията на пряка демокрация ефективността се измерва в задоволяване нуждите на всички хора.
При пряката демокрация в икономиката всички икономически решения, т.е. засягащи функционирането на икономиката като цяло (производство, потребление, инвестиции, използвани технологии, работно време и т.н.) се взимат не от представители и бизнесмени, а колективно от всички граждани, например чрез потребителски и производствени кооперативи.
Никоя институционализирана икономическа структура не притежава повече власт от останалите. Това означава, че средствата за производство и разпространение са колективно притежавани и пряко контролирани от общностите, които ги създават и отдават на работнически колективи. Това не значи, че всички получават еднакви заплащания за вложения от тях труд. При икономическата демокрация заплащането се определя от влагането на усилие и саможертва на работното място [2], а не от физически преимущества, по-качествени инструменти или натрупано богатство. Това е така, защото хората имат пряк контрол от всички изброени, единствено върху усилието и саможертвата, които влагат в работния процес.
Икономиката на едно прякодемократично общество се състои от производствени и потребителски кооперативи. Производството се поема от производствени кооперативи, в които участниците, освен работници, са и съсобственици. Управлението на този тип кооперативи се осъществява чрез асамблеи на работното място, в които участие взимат всички работници-съсобственици. Това означава радикално премахване на корпоративната йерархия, характерна за частните и държавните предприятия.
Потребителите от дадено населено място, от своя страна, се свързват помежду си, изграждайки потребителски кооперативи. Тези структури изграждат мрежи с производствени кооперативи, с цел задоволяване нуждите на потребителите, без намесата на посредници. Разбира се може и отделни индивиди, без да се включват в потребителски кооператив, да се свързват и поръчват от производствени такива. Тази свобода на избора създава агора – пазар в автентичния гръцки смисъл на думата.
Разбира се, в един такъв политически модел, икономиката не може да бъде отделена от политиката. Генералните асамблеи на местно ниво и федеративните на регионално такова, като върховни органи, изграждат обща рамка за икономическо развитие. Тази рамка не бива да бъде бъркана с някакъв детерминиращ и бюрократичен план. Асамблеите единствено задават общата насока от принципи и ценности, според които икономиката да се развива и си запазват правото да се намесват в нея, ако някоя икономическа структура грубо наруши колективно съставената принципна рамка.
Правосъдие
Пряката демокрация изисква автономия, следователно всяка общност, чрез своята Генерална асамблея създава своите закони и конституция. На федеративната асамблея участващите общности съставят общ списък с човешки права, които да бъдат общовалидни за всички тях.
Тяхното спазване се съблюдава от прякодемократични правосъдни институции. Всяко Събрание на делегати играе ролята на първоинстанционен съд за нарушения, извършени в неговата юрисдикция. Всеки индивид има право и на обжалване пред федеративното събрание на делегати, част от което е неговата общност.
Защитата на малцинствените (идейни, етнически и т.н.) групи и общите човешки права се осъществява от граждански журита, като такива се изграждат във всяка общност, успоредно с генералната асамблея и събранието на делегати. Техните членове са постоянно отзовими, избират се чрез жребий измежду всички граждани и заемат длъжността за кратък период от време – например 1 година. Задачата на гражданските журита е да преглеждат решенията, взети от генералните асамблеи и събранията на делегати и да алармират при установяване на нарушения.
В едно прякодемократично общество затворите и физическите наказания нямат място. Демократичното правосъдие цели превъзпитанието на нарушителите и тяхната реинтеграция в социалното им обкръжение. Лишаването от свобода се прилага само, когато даден индивид представлява непосредствена заплаха за околните и в този случай са нужни не затвори, а педагогически и медицински институции.
Здравеопазване
В едно прякодемократично общество хората, работещи в дадено лечебно заведение ще организират по хоризонтален начин работния процес в него. Ръководните принципи ще бъдат самоуправление и солидарност. Основни ръководни органи, съответстващи на посочените горе принципи са събранията по специалност и общата асамблея на лечебното заведение. Например докторите ще организират специфичните процеси, характерни за тяхната работа, на събрания, сестрите също и т.н., а въпросите, касаещи цялостното състояние и функциониране на заведението ще се решават на общи асамблеи, на които ще имат право да участват всички, работещи в него (доктори, сестри, санитари, чистачи и т.н.).
Мнението на външните лица, участващи по някакъв начин в здравната система (пациентите, например), няма да бъде пренебрегнато. Необходимите ресурси за нейната поддръжка и развитие ще се осигуряват от обслужваните общности. Отделяните средства за лечебните заведения ще се определят от генералната асамблея на дадената общност, след като на нея е бил представен доклад, с нуждите на съответното заведение, изготвен от общата му асамблея. По този начин публичните услуги се превръщат в наистина публични, а не в държавна или корпоративна система, наложена на обществото „отгоре“.
Образование
В условията на пряка демокрация образованието е наистина автономно, т.е. свободно от външни принуди и бизнес интереси. Всяко учебно заведение (както университети, така и училища) изготвя своята учебна програма и методите за нейното преподаване, независимо от останалите учебни заведения, власти или институции. Това се случва чрез общи събрания, на които преподаватели и учащи съвместно обсъждат и определят насоката и съдържанието на учебния процес. Този тип събрания, сами по себе си, имат образователен характер за участващите в тях, както твърдят А.С. Нийл и Яков Хехт, защото възпитават учащите на критична мисъл, гражданска активност и креативност, а преподавателите на самокритичност и диалектичност. По този начин образованието се превръща в непрестанен процес, дело на тези „отдолу“, участващи в него, а не в средство за индоктринация, служещо на държавни или бизнес интереси.
Но това, че всяко учебно заведение автономно изготвя учебния си процес и програма не бива да бъде пречка пред установяването на връзки между различни учебни заведения и обмяната на опит и практики между тях. Подобен тип взаимоотношения са от ключово значение за обогатяването и развитието на различните образователни институции.
Материалните средства, необходими за пълноценното функциониране на учебните заведения, подобно на другите обществени услуги, ще бъдат осигурявани от общностите, които биват обслужвани от тях. Всяко учебно заведения изготвя доклад със средствата, необходими за пълноценното му функциониране, който се съставя на обща асамблея от всички, ангажирани по някакъв начин във въпросното заведение (т.е. чистачи, градинари, преподаватели, учащи, техници и т.н.). Този доклад се представя пред генералната асамблея или пред федеративната такава, в зависимост от броя общности, които биват обслужвани от даденото заведение. Чрез всички тези практики и институции образованието се превръща в наистина демократичен процес, дело на преките участници в него, но с постоянна обратна връзка с общностите, от които те идват.
Енергетика
Енергетиката е от огромно значение за състоянието на едно общество. От нея зависят почти всички сфери и процеси в нашия живот и нейното управление играе ключова роля за устойчивостта на една система. Едно наистина демократично общество изисква в основата на енергетиката да залегнат два основни, взаимнодопълващи се принципа – децентрализация и природосъобразност.
Всички населени места трябва да се стремят към енергийна автархия, за да могат живущите в тях пряко да управляват своята енергетика. Местното събрание на делегати може да излъчи енергиен съвет, който да поддържа и управлява енергоизточниците на дадената общност. В този съвет участват като равнопоставени както енергийни експерти, избирани чрез гласуване, така и граждани, избирани чрез жребий от всички, изявили желание да се занимават с тази дейност. Всяко едно решение на енергийния съвет може да бъде отменено от генералната асамблея, а всеки негов член – отзован.
В случай, че енергийната автархия е невъзможна за дадено селище, тогава то може да сподели енергийните ресурси на друго. В такъв случай събранията на делегати на двете селища определят състава на енергийния съвет поравно, като всяко едно от селищата може да отзовава членове, които то е излъчило.
Трябва да си дадем сметка, че в условията на самоуправление хората най-вероятно ще се откажат от замърсяващите околната среда енергоизточници. Никоя общност не желае да изхвърля токсични и опасни отпадъци върху територията, която обитава. Още повече, че енергийната децентрализация изисква нискомащабни енергоизточници, достатъчни за задоволяването на нуждите на общността, като възобновяемите например. Това изключва ядрените електроцентрали, както и огромните соларни и вятърни полета, които макар и възобновяеми, са базирани на същите централизирани и неекологични принципи.
Медии
Подценяването на ролята на медиите в едно общество би било голяма грешка. Те имат силата да формират обществено мнение и да насочват, по подсъзнателен начин, хората да действат по определен начин. Това е ясно изразено в днешното общество, където медийни магнати оказват огромно влияние в политическите процеси и политическите партии трудно могат да се доберат до властта без тяхна помощ.
Днес медиите биват основно два типа – държавни и частни. И двата типа обаче пречупват информацията, която показват през призмата на държавната власт и бизнеса. Мнението на обикновените хора изключително трудно може да изплува на повърхността на медийния мейнстрийм, въпреки че последният претендира да представлява гласът на обществото. В действителност днешните медии отразяват мнението на даден привилегирован елит, както политически, така и икономически.
В едно прякодемократично общество медиите трябва да позволяват на хората да изразяват своето мнение, както като общество, така и като автономни индивиди:
В индивидуален план това означава, че всеки може да издава, сам или съвместно с група от свои съмишленици, вестници, брошури, радио предавания, тв канали и т.н. Приносът на интернет в тази сфера е безспорен. Дори днес той позволява на милиони хора по целия свят да изразяват своите мисли, виждания и идеи в блогове и сайтове, които могат сами да създават, без бюрократични посредници. Затова и интернет ще бъде незаменимо средство за себеизразяване в едно наистина демократично общество.
В социален план това означава изграждането на социални медии, контролирани и управлявани от своите общности. На практика това може да се реализира от генералната асамблея, която да излъчи съвместен екип от редактори и техници, които да реализират радио или тв програма, списване на вестник и т.н. Всеки от този екип може да бъде отзован, във всеки един момент, от асамблеята. Една от задачите на такава социална медия ще бъде да отразява заседанията на генералната асамблея и събранието на делегати. Друга ще бъде огласяването на проблеми и въпроси от значение за общността. За тази цел ще е нужно група хора, жители на общността, да съберат предварително определен от генералната асамблея брой подписи, за да бъдат допуснати да представят проблема в ефира или на страниците на въпросната социална медия.
Отбрана
Що се отнася до отбраната на едно демократично общество, специализираните военни части се заменят от въоръженото население. Гражданите от дадена общност съставляват неперманентни, териториално базирани отряди и всяка генерална асамблея поема защитата на своята територия. Регионалните федерации спомагат тези местни отряди да се интегрират и позволяват рационалното използване на тежко въоръжение.В случаи на военен конфликт генералните асамблеи могат да създадат военен щаб, чиито членове се избират чрез гласуване от всички граждани. Електоралният елемент тук е нужен, защото ръководенето на военни действия изискват опит и знания, които имат експертен характер и не всеки разполага с такива. Членовете на военния щаб са отзовими във всеки един момент. Тази институция се разформирова в момента, в който военният конфликт е разрешен.
Архитектура
В едно прякодемократично общество, за да може то наистина да бъде такова, демократичната култура ще се простира и в архитектурата. В исторически план „почти всичко в човешката история, което ни заобикаля е измислено от непрофесионалисти. Редица от най-изумителните места в света… не са разработени от архитекти.“ [3] В свободните градове-държави на средновековна Италия гражданите са участвали при планирането на техническите проекти чрез граждански комитети. „По време на службата си във флорентинския комитет, Данте участва в подготовката и планирането на уширението на улица Сан Проколо.“ [4]
На практика една такава интерактивна архитектура ще може да се реализира чрез местни комитети, занимаващи се с градско и селско планиране, в които всеки желаещ да може да участва. Разбира се всяко тяхно решение ще може да бъде оспорено и отменено от генералната асамблея на даденото населено място, като върховен орган. Освен това самата архитектура може да позволява пряка гражданска интеракция. Например ключове върху улични стълбове, позволяващи включване и изключване на уличното осветление от намиращите се в непосредствена близост до него жители, хладилници за общо ползване във входните помещения на жилищните кооперации и т.н.
Политическа алиенация
Предложеният модел за пряка демокрация може да функционира само ако хората искат да участват колективно в самоуправлението на обществото. Но тази воля за вземане на нещата в нашите ръце не е някаква окултна сила, появяваща се и изчезваща по мистериозен начин. Политическата алиенация в съвременното общество не се поражда само от факта, че съществуващите институции, поради самата им структура, правят „технически невъзможно” самото изразяване или прилагане на политическата воля на хората. Съвременната политическа алиенация се поражда от унищожаването на тази воля още в нейния зародиш, попречването на нейния растеж и подтискането на всеки обществен интерес. Няма нищо по-цинично от мърморенето на „загрижени” либерали, оплакващи се от „политическата апатия на хората”, апатия, която предложената от самите тях социална и политическа система всекидневно пресъздава. Това подтискане на политическата воля произтича колкото от съдържанието на модерната „политика”, толкова и от средствата, достъпни за политическо изразяване. Това е непреодолимата пропаст, която днес разделя „политиката” от реалния живот на хората. Съдържанието на съвременната „политика” е „по-добрата” организация на експлоатацията на обществото. Нейните изразни методи непременно са мистифицирани: те прибягват или до преки лъжи, или до безсмислени абстракции. Светът, в който се случва всичко това, е свят на „специалисти”, сделки и „технокрация”.
Всичко това радикално ще се промени в едно автономно общество, основано на пряка демокрация. С премахването на експлоатацията, съдържанието на политиката ще бъде по-добрата организация на съвместния ни живот. Незабавен резултат ще бъде различното отношение от страна на обикновените хора спрямо публичните дела. Политическите проблеми ще бъдат проблеми на всички, независимо дали става дума за работно място или регионални въпроси. Хората ще започнат да чувстват, че техните грижи имат реално въздействие и скоро промененото възприемане ще стане очевидно за всички. Методът на изразяване на новата политика ще бъде насочен към разрешаването на реалните проблеми да е достъпно за всички. Пропастта, разделяща „политическите дела” от всекидневието на хората ще бъде напълно премахната.
Но как ще стигнем дотам?
Изграждането на пряко-демократична автономна система няма да се случи за една вечер. Очакването на революция, която по почти метафизичен начин да донесе промяна, няма да ни отведе далеч, по-скоро ще даде оправдание на хората да бездействат. Но дори и да настъпи някаква революция, не бива да забравяме предупреждението на Корнелиус Касториадис, че в критични ситуации обществото няма време да изработва чисто нови решения; точно обратното, то се обръща отчаяно към готовите структури, които вече са били реализирани, дори и в ограничени размери, и към политическите предложения, които може и да са били скрити от доминиращата идеология, но никога не са изчезнали напълно [5].
Политическата воля за участие не се появява изведнъж, тя се изгражда и поддържа чрез всекидневна практика. Доминантните структури, в които живеем, възпитават подчинение и безкритичност. Учат ни да приемаме йерархичността като догма. Докато прекарваме по-голямата част от времето си в тези структури, каквито и промени да се случват, каквито и революции да настъпват, нашето въображение ще бъде доминирано от логиката, възпитавана от доминантната система. Това поражда порочен цикъл, изход от който ни предлагат хоризонталните структури като кооперативи, колективи и общностни асамблеи, основани на равнопоставеност и пряка демокрация.
Вместо да изкарваме прехраната си в някоя компания, доминирана от тънък слой ръководители, разпореждащи се с мнозинството изпълнители, можем да започнем колективна инициатива с други хора, в която всички да са съсобственици, всички да участват в решенията, според степента на засегнатост и така да се прехранваме. А там, където живеем, вместо да пишем писма с оплаквания до местните власти, можем да организираме локални асамблеи, на които колективно да търсим и прилагаме решения, засягащи местата, в които живеем.
Тези хоризонтални структури са своеобразни университети, запознаващи хората с логиката на самоорганизацията и самоуправлението чрез практика. Тази гражданска активност поражда политическо съзнание и показва на участниците в тези инициативи, че пряката демокрация не е просто някаква мъглява утопия, а нещо, с което може да решаваш проблемите си тук и сега. И колкото повече тези хоризонтални структури се развиват и размножават, и колкото повече хората виждат полза от тях, толкова по-близо ще сме до едно пряко-демократично автономно общество.
На практика
Нови светове са не само възможни, такива вече съществуват.
/Раул Зибечи/Когато говорим за общество, основано на пряка демокрация, солидарност и нейерархичност, най-често чуваме в отговор, че това звучи много добре, но е неосъществимо. Истината е, че по-голямата част от хората, които срещаме в нашето ежедневие не знаят, че има примери за такива общества, реално съществували, както в миналото, така и съществуващи и функциониращи днес. Това е вследствие на медийното мълчание за съвременните хоризонтални практики, оплюването от страна на политици и технократи на тези от тях, които все пак успеят да изплуват на повърхността на медийния мейнстрийм и многократното пренаписване на историята от силните на деня. За това тук ще разгледаме накратко само някои от множеството примери от миналото и настоящето, които чрез практиките си доказват, че друг свят е възможен.
Самата концепция за демокрация се заражда в Древна Атина преди близо 2 500 г. На гръцки ‘демос’ означава ‘общност’, ‘хора’, a ‘кратос’ – ‘власт да решаваш’. Следователно ‘демос-кратиа’ означава ‘власт на хората да решават’. Основните решения в древноатинския полис се вземали от всички граждани (около 30 000 души) на обща асамблея (ekklêsia). Асамблеята изпълнявала четири основни функции: издавала изпълнителни становища (постановления като решение за започване на война или издаване на гражданство на чужденци); излъчвала някои длъжностни лица; издавала закони; и играела ролята на съд за политически престъпления. Втората институция, която играела основна роля в политическия живот на Древна Атина, е т.нар. Буле (boulē) – съвет, занимаващ се с администрирането на ежедневните дела на града. След реформите на Клистен членската маса на булето нарастнала на 500 души, избирани на случаен принцип измежду всички граждани.
Парижката комуна е един от най-бележитите примери за съществувал модел на пряка демокрация. Въпреки че на 27 май 1871 народният бунт е смазан от държавната френска армия, в продължение на няколко месеца Париж е управляван от своите жители. Комунарите, чрез квартални асамблеи, са се грижели за важната локална администрация. Тези асамблеи излъчвали делегати, отзоваеми по всяко време, които съставляват децентрализирани съвети, които, федерирайки се помежду си, ефективно са координирали производството и дистрибуцията в градското пространство.
Век по-късно, през 1980, в Куанджу, Южна Кореа, се вдига т.нар. Куанджунско народно въстание. Предпоставките за него са авторитарното правителство и ширещата се бедност сред народа, а конкретна причина стават извращенията на паравоенни отряди, насочени срещу протестиращи. Жителите на Куанджу се вдигат на бунт, изтласквайки военните части извън града. Въстанието трае само седмица, но през този кратък период възникват общи квартални асамблеи, които дават глас на обикновените хора. Федерирайки се помежду си, тези основни институции на пряката демокрация поддържат реда и организират дистрибуцията в едномилионния град. Въстанието е потушено от правителствените сили на 27 май – същата дата като падането на Парижката комуна.
Друг пример от историята са практиките, възникнали по време на Испанската гражданска война в периода между 1936-39. В този отрязък от време жителите на Барселона успяват да изтласкат властите извън града и започват да се самоорганизират и самоуправляват. Общи асамблеи в кварталите и на работните места координират производството, дистрибуцията и всички обществени услуги. В продължение на 3 години двумилионния град е управляван на принципите на федерализма, пряката демокрация и солидарността. За успеха на този модел говорят ласкавите слова на писатели като Джордж Оруел и Себастиан Фор, които му посвещават цели книги.
Един пример от настоящето за общество, основано на демократични и нейерархични принципи, са хората Куна, населяващи 50 малки острова, част от архипелага Comarca Kuna Yala. Той се намира в Тихия Океан, между Колумбия и Панама. Те спечелили своята автономия след кървава съпротива срещу колониалната политика през 1925. Днес 70,000 Куна се справят с ежедневните си работи чрез сложна система от пряка демокрация, която федерира 500 различни автономни общности, които участват в общ конгрес на Куна, който се събира веднъж на всеки 6 месеца. Всяка общност и всеки населен остров имат свои вътрешни правила и наредби и са напълно независими от останалите; единственото изискване е да изпращат четирима делегати на общия конгрес, за да координират и изработват решения, които засягат всички в района.
Безимотното работническо движение (или съкратено от португалски – MST) е друг пример за самоуправляващо се общество от настоящето. Намиращо се в Бразилия, това движение наброява около 1.5 милиона безимотни селяни. Основна негова дейност е окупацията на земя. Както окупацията, така и работата по окупираната земя се извършват чрез система от пряка демокрация и самоорганизация. MST е изцяло хоризонтална организация, без лидери, основана на дискусии и консенсус. Основната организационна единица са асамблеите на всеки 10-15 семейства, живеещи в лагер на MST или в нелегално окупирана територия. На нея се избират по един мъж и една жена, които да представят местната асамблея на общата такава. Важно е да се отбележи, че всеки член на семейство, част от MST участва в асамблея.
В индийския щат Махаращра се намира самоуправляващото се селище Мендха. Неговата автономия води началото си от съпротивата на местните срещу изсичането на горите им от корпорацията Ballarpur Paper Mills. При съпротивата си, местните жители развили система, базирана на пряка демокрация и самоорганизация. Днес върховен орган на селището е местната асамблея, съставена от поне двама възрастни от всяко домакинство (поне един мъж и една жена). Но всички могат да посещават срещите, независимо от пол и възраст. Асамблеята се провежда поне веднъж месечно и въпросите се дискутират и решават докато не се постигне консенсус. Асамблеята служи и като уред за уреждане на конфликти на местно ниво. За по-мащабни такива се свиква съвет от околните 32 селища с делегати от всяко. Около 1,500 такива селища из цяла Индия са забелязани да поемат такива стъпки. В тези села правителството официално се бои да влиза.
В Рохава днес също се прилага на практика една прякодемократична система. В центъра на тази социална система са комуните (т.е. общи асамблеи), съставени от квартали, населявани от по 300 души. Комуните излъчват съпрезиденти, които участват в кантоновата администрация. Във всяка комуна функционират по пет или шест различни комитета (подобно на работни групи). Комуните работят по два начина. Първо, те разрешават проблеми бързо – например технически и социални такива. Второ, комуните позволяват на всички от обществото пряко да участват във взимането на решения. Координацията между комуните се осъществява на няколко нива от федеративни структури: регионални и градски съвети и кантони.
Последният съвременен пример, който ще разгледаме тук са общностите на сапатистите, населяващи планините и джунглите на Чиапас, Мексико. През 1994, след приемането от мексиканското правителство на NAFTA[6], сапатистите се вдигат на бунт и се организират в автономни общини, основани на традициите на прякодемократично самоуправление на коренните жители. Местните асамблеи, основна институция на общините, изпращат редуващи се делегати в районните съвети, които след това колективно решават въпроси относно производство, дистрибуция на блага и т.н. За 20-те години, през които сапатистките общности се самоуправляват, стандартът на живот в тях значително се е повишил – вече техните членове имат достъп до здравеопазване, питейна вода, образование и електричество (услуги, които допреди това са били само далечна мечта в един от най-бедните райони на планетата).
Всички тези примери са доказателство, че друг, по-справедлив начин на социална, политическа и икономическа организация е възможен и негови разновидности са били и продължават да се прилагат на практика в различни краища на света. Тяхното „изкопиране“ в нашето общество би било грешка, защото формите възникнали в примерите, посочени по-горе, са приспособени към и кореспондиращи на специфични културни, антропологически, геополитически и други характеристики. Но те могат да ни послужат като източник на вдъхновение и идеи, които да ни напътстват в изграждането на наши собствени институции и практики, съответстващи на особеностите на нашите общества. И преди всичко те ни дават увереност, че различни форми на пряка демокрация съществуват, че тя не е утопия, и което е по-важно, че би могла да се приложи още тук и сега.
За основа на настоящия текст бяха използвани материали от книгата на Корнелиус Касториадис „Workers’ Councils and the Economics of a Self-Managed Society” (1972 г.)
.
Бележки:
[1] Колегията от пет ефори, установена към средата на VIII в. пр. н. е., била висшето правителствено учреждение в Спарта.
[2] За повече информация виж Институциите на ПарЕкон (Майкъл Албърт)
[3] Виж „Експериментът Орегон” на Кристофър Алекзандер /псд/
[4] Пак там
[5] Виж „Възобновявайки революцията”, включен в сборника „Корнелиус Касториадис: Проектът за автономия” (Анарес, 2014)
[6] Северноамериканско споразумение за свободна търговия
- Как би изглеждала истинската демокрация?
Автор: Камила Хансен /lifeaftercapitalism.info/
Вместо да се стремим да сменяме политиците и партиите на власт, защо не опитаме да сменим самата система? Докато представителната демокрация потъва в кризи, имаме нужда да се върнем към автентичното значение на демокрацията като власт на хората. Време е да си представим как истинската демокрация изглежда и да създадем институции и механизми, които да бъдат градивни елементи за наистина демократично общество.
Днес демокрацията се приравнява с представително управление, основано на избори на политически елити, които управляват от името на гражданите. Тази система, разглеждана като “представителна демокрация” е доминантна в Западния свят през последните двеста години и днес бива експортирана по света и промотирана като единствената възможна алтернатива на откритата диктатура.
Но сега тази система е в дълбока криза. В установените представителни демокрации доверието в политическите елити и конвенционалните институции е разклатено. Броят на гласуващите намалява и политическите партии губят членската си маса. В старите “добре развити демокрации” в Европа, улиците врят и кипят, защото милиони протестират срещу непопулярните и брутални политики на икономии, наложени им отгоре. Все повече хора осъзнават, че избраните представители не ги представляват. Вместо това, правителствата отляво и отдясно се прекланят пред диктата на големите банки, финансовите институции и мултинационалните корпорации и техните могъщи лобита. В тази ситуация гласуването има малко значение, защото нямаме реален избор. Можем само да сменяме политическите елити, които ни управляват, но нямаме право да решаваме относно развитието на обществото, в което живеем.
Истинската демокрация обаче е пряката и партиципаторната демокрация, в която всички граждани имат възможността и правото да участват във вземането на решения, които засягат живота и общности им. Докато властите, водещите медии и анализаторите спорят, че такава демокрация, основана на гражданско участие е невъзможна и дори нежелателна, съществуват на практика редица нови институции и експерименти – както и някои стари – които показват, че пряката и партиципаторна демокрация е едновременно възможна и осъществима днес. Тези демократични иновации, колкото и разпокъсани и ограничени, могат, ако се подобряват, да се подсилват и разпространяват, да бъдат средства за радикална демократизация на обществото. В тази статия аз ще разгледам някои от тези демократични институции и механизми, ще обсъдя техните силни и слаби страни, и ще разгледам техните потенциали.
Участие в бюджетирането
Общите асамблеи, на които гражданите се срещат лице в лице, за да обсъждат, гласуват и взимат колективни решения, е оригиналната форма на демокрация. Исторически погледнато, различни видове общи асамблеи са съществували в много общности по света, от селските асамблеи в Северна Африка до асамблеите в древна Атина, събранията в швейцарските кантони и градските срещи от 17 в. в Ню Инглънд.[i] През последните десетилетия се създадоха безбройни нови демократични институции по света, в които общи асамблеи формират основна част от институционалната структура. Най-известната от тях е участието в бюджетирането.
Участието в бюджетирането позволява на жителите да решават как да похарчат бюджета на техния град или община, чрез процес на общи асамблеи в квартали и райони. За първи път се въвежда в град Порто Алегре, в южна Бразилия в края на 1980 г., когато Бразилската Работническа Партия печели общинските избори след падането на военната диктатура. От тогава, то се разпространява в стотици градове и общини в Латинска Америка, Европа и САЩ.
В кварталните асамблеи всички жители имат правото да участват и гласуват за бюджетните приоритети на техния квартал. След това тези асамблеи избират делегати, които да участват в регионални асамблеи и в бюджетни съвети, които съставят съвместно бюджет за целия град, на база приоритетите, решени на кварталните асамблеи. Огромен брой хора участват в процеса; в някои места над 100.000 участват всяка година. Обикновено мнозинството участници са жени, бедни и други части от обществото, които са маргинализирани от конвенционалните политически институции. Участието в бюджетирането води до много позитивни резултати, включително намаляване на бедността и редистрибуция на бюджетните ресурси към най-бедните квартали, голямо редуциране на корупцията и повече прозрачност, както и по-жизнено гражданско общество.
Има големи различия в институционалния дизайн на различните модели на участие в бюджетирането, които се разпростират по света. Силните модели дават на жителите власт да взимат решения върху целия или върху големи части от общинския бюджет и се основават на квартални асамблеи, в които всички жители могат да участват и гласуват за приоритети. Точно тези силни модели са произвели най-добрите резултати под формата на намаляване на бедността, спад на корупцията и висока степен на участие от страна на жителите.[ii]
При оригиналния модел на участие в бюджетирането, който е създаден в Порто Алегре, няколко правила биват изградени в процесите, които насърчават участие и подсигуряват прозрачност и отговорност. Колкото повече жители участват в дадена квартална асамблея, толкова повече делегати този квартал ще има в регионалните форуми, на които да подкрепят своите квартални приоритети. Този механизъм мобилизира мнозина, особено от бедните и маргинализирани квартали да участват.[iii] Освен това, общинската администрация наема общностни организатори, които информират жителите за процеса и насърчават хората да участват. За да се предотврати установяването на професионализирана политическа класа, всички делегати са отзовими и техните мандати са ограничени и кратки (1-2 години). Кметът и общинската администрация участват в срещите, за да могат жителите да ги държат отговорни. И за да се подсигури прозрачност, всички срещи са отворени за обществото и всичката информация е общодостъпна.
Голяма дилема пред участието в бюджетирането е въпросът със законодателната власт. Във Венецуела[iv] и Перу[v] участието в бюджетирането е задължително за всички общини чрез национален закон. Въпреки това повечето случаи на участие в бюджетирането по света нямат пряка законодателна власт. В Порто Алегре, участието в бюджетирането не е кодифицирано в общински закон. Причината за това е да се запази гъвкаво и това прави възможно постепенното разпространение на процеса да даде на гражданите власт над по-големи части от бюджета. От друга страна, когато участието в бюджетирането не е кодифицирано в закон, общинската администрация може да премахне или ограничи процеса във всеки един момент.[vi] Следователно процесът става уязвим от правителства и политици, искащи да го подкопаят чрез намаляване на правото на гражданите да взимат решения и да участват.
Участието в бюджетирането, както първоначално е било замислено в Порто Алегре, е изправено също и пред други предизвикателства. Както Керъл Пейтмън документира в своето есе “Демокрация на участието: Презареждане”, много от институционалните модели, които са промотирани като участие в бюджетирането носят много малко прилики с оригиналния модел от Порто Алегре.[vii] Това са модели, в които гражданите имат право на решение само върху малка част от бюджета или върху някои малки допълнителни фондове, или дори имат само консултативна роля и никакво право на взимане на решения. Тъй като слаби модели биват промотирани от международни агенции като Световната Банка, терминът участие в бюджетирането е изпразнен от съдържание. Днес той се използва за всякакъв вид участие, включително консултации, споделяне на информация или обратна връзка с правителството. Също така, в самия Порто Алегре, процесът се разводнява през последното десетилетие.
Ако участието в бюджетирането ще бъде средство за истинска демократизация на обществото, гражданите трябва да имат властта да взимат решения относно целия или поне голяма част от общинския бюджет и трябва да бъде процес отдолу-нагоре, в който суверенът са хората в асамблеите. Местните власти трябва да дадат власт на жителите в асамблеите. Нужна е децентрализация на властта от национално и международно ниво към общинско и местно такова. Последният процес започва в Бразилия, с промяната на конституцията на страната от 1988 г., даваща значителна власт на общините, включително икономическа власт.[viii]
Общностни съвети
Друга партиципаторна институция, основана на общи асамблеи е “consejos comunales”, общностните съвети във Венецуела. Те са малки локални партиципаторни институции, съставени от приблизително 200-400 семейства в градски райони и 20-50 семейства в селските, които взимат решения относно иницииране и прилагане на местни проекти. Проектите включват базови услуги като водоснабдителни и отходни системи, електричество, здравни центрове, жилища и изграждане на пътища, както и културни дейности. Всички решения се вземат чрез общи асамблеи, съставени от поне 10% от жителите над 15 годишна възраст. Асамблеите също избират комитети, натоварени с финансово управление, мониторинг на правителството и локални приоритети като здравеопазване, образование и поземлено управление.[ix]
За няколко години, общностните съвети станаха много популярни и има над 30.000 такива из Венецуела. Правителството прехвърля милиарди долари към съветите и хиляди проекти биват реализирани. Също така са създадени по-големи “комуни”, съставени от много общностни съвети.
Както с участието в бюджетирането в Бразилия, децентрализацията е решаваща стъпка към прехвърляне на властта надолу към обикновените граждани на хоризонтално ниво. Въпреки че “Законът за общинските съвети” е приет през 2006 г., процесът на децентрализация започва още през 1980 г. и проправя пътя. Чрез този процес, значителна власт се прехвърля от национално и регионално ниво към общинско самоуправление. През 2006 г. децентрализацията продължава и се задълбочава от правителството на Чавез, прехвърляйки власт надолу, от локални правителства към гражданите в кварталите.[x]
Въпреки това, общностните съвети все още трябва да кандидатстват за финансиране от „Президентската комисия за народна власт”. Това дава на централното правителство в Каракас пълната власт да решава кои проекти да бъдат финансирани. Националните агенции също определят правилата, които ръководят общностните съвети и тези правила ограничават властта на съветите. Общностните съвети срещат опозиция от страна на локалната и националната бюрокрация и националното правителство е критикувано задето опитва да централизира и доминира този процес.
Никоя от тези слабости не е непоправима; общностните съвети имат потенциал да бъдат заздравени и допълнително демократизирани. Участниците в тях и социалните движения активно се борят да прехвърлят властта обратно от централното правителство към общностите и настояват за повече власт над финансирането, правилата и други части от процеса. Появиха се иновативни предложения за децентрализация и радикализация на общностните съвети, включително предложението за “интегриране на различни нива от управлението чрез обществен федерализъм”; “страна, в която регионалната автономия е силна, а централната държава – слаба, но координиращи се.” Това предложение е модел на демокрация на участието, който ще състави многостепенна система за участие.
Участието в бюджетирането и общностните съвети са два от най-известните случаи на институции на участието, в които общите асамблеи играят ключова роля. Съществуват и голям брой други институции, разпростирайки се от Сапатистките съвети за добро управление, Кюрдските генерални асамблеи и съвети, кварталните асамблеи и комитети, вземащи решения относно културни политики и градско планиране в Гротаморе, Италия; партиципаторното общинско администриране в Камарагиб, Бразилия; и притежаваните от работниците кооперативи в Аржентина и на други места по света. Изучавайки тези институции можем да идентифицираме техните силни страни и ограничения; как могат да бъдат подобрени и разпространени; и по какви начини те могат да допринесат за радикалната демократизация на обществото.
Хвърляне на жребий и Мини-публики
Определени демократични механизми са основни за партиципаторните институции, тъй като те предотвратяват установяването на утвърдена и професионализирана политическа класа, изолирана от обикновените граждани и местни общности. Такива механизми включват краткосрочни и ограничени мандати за избраните делегати, и делегатите да бъдат отзовими по всяко време. Ротацията на делегатите е друг начин за предотвратяване на създаването на елити и подсигурява разнообразие и масово участие. В Сапатистките съвети за добро управление, например, всеки гражданин служи в Съвета само две седмици, преди да се върне в общността си.
Друг механизъм, който ефективно предотвратява установяването на елити и подсигурява участието на обикновени граждани във вземането на решения и участието им в политически постове, е жребият, или хвърлянето на жребий. Хвърлянето на жребий изиграва важна роля в демокрацията на древна Атина, в която повечето позиции в политическата власт се избирали по този начин. Според Аристотел, избирането чрез жребий е основно за демокрацията, докато изборите са знак за олигархия. В Атинската демокрация, жребият позволява на гражданите да могат “да управляват и да бъдат управлявани”, и заедно с ротацията на позициите, функционира като защита от олигархия. В съвременните представителни системи избирането чрез жребий отсъства. “Демокрацията” днес изключително се приравнява с конкурентните избори за позиции на политическа власт.[xi]
Както и да е, през последните десетилетия се наблюдават редица експерименти, включващи жребий в институции като граждански асамблеи, граждански журита, консенсусни конференции, планови клетки и съвещателни събрания, често наричани мини-публики. Хвърлянето на жребий също така се използва в първата част на процеса по написване на нова конституция в Исландия.
В мини-публиките, обсъждането често се съпровожда от независими фасилитатори; участниците провеждат изслушвания, в които изслушват доказателства от и разпитват експерти; и обсъжданията обикновено се провеждат едновременно в пленуми и в малки групи. Участниците се избират от мини-публики чрез употребата на статистическо изследване, за да подсигури, че граждани от всички социални групи са представени. Жребият се различава от общите асамблеи в това, че равната възможност за участие е заменена от равна възможност да бъдеш избран да участваш. По този начин няма граждани или социални групи, които да са систематично изключени от участие.[xii]
С някои изключения, като Гражданската асамблея на Британска Колумбия, повечето мини-публики са само с консултативен характер. Участващите граждани се консултират, но нямат никакви власт за взимане на решения. Друга слабост на повечето мини-публики е ролята на организаторите (обикновено правителствени), които определят дневния ред и избират експертите и така могат да влияят на резултата от дебатите. По този начин, мини-публиките могат да бъдат манипулирани от съществуващи политически институции и елити и да легитимират решения, взети другаде. И както Пейтмън посочва, повечето мини-публики са само временни и обикновено играят ролята просто на добавки към съществуващата електорална система.[xiii]
Експериментите с мини-публики и употребата на жребий ни дават богати доказателства, че обикновени граждани могат да дискутират и решават трудни проблеми, когато имат възможността да сторят това и, че мога да вземат важни решения, в интерес на обществото. Няколко демократични теоретици наскоро предложиха различен начин на политически тела, включващи законодателни такива, базирани на жребий, който няма да бъде просто допълнение към настоящата електорална система, а ще представляват алтернативи.
Граждански инициативи
Гражданските инициативи са демократични механизми, които позволяват на гражданите да предлагат и гласуват закони и политики. Събирайки определен брой подписи, гражданите могат да изискват гласуване по предложена политика или закон. Гражданските инициативи се различават от референдумите, в които гражданите могат само да приемат или да отхвърлят закон или политика, предложени от парламента. Швейцария е първата страна, която въведе гражданските инициативи, както и референдумите и някои други страни, особено в Европа и Латинска Америка, я последваха на национално, държавно или локално ниво.
Обещанието на гражданските инициативи е начинът, по който те могат да дадат на гражданите власт да инициират и пряко да решават върху въпроси от голям мащаб. Но както други демократични институции и механизми, посочени по-горе, гражданските инициативи също имат своите ограничения. Общият проблем е този, че големият брой нужни подписи и краткият период за тяхното събиране гарантират, че само тези, които могат да си позволят скъпи професионални фирми за набиране на подписи могат да успеят с инициативите си.
Друг проблем е този, че гражданските инициативи често се извращават от манипулациите на богатите, властовите интереси и политическите елити. Големите бизнеси често наливат големи суми от пари в подвеждащи кампании, целящи повлияването на резултата на вота (пресен пример за това е предложение 37 за отбелязване на храните, съдържащи ГМО в Калифорния, което бе отхвърлено от големия бизнес, който похарчи 45 милиона долара по подвеждащи рекламни кампании). Също така е често срещано корпорациите и корпоративните лобита да инициират контраинициативи, с които да побеждават инициативите по социални или екологични въпроси, които не им се харесват.
Това не означава, че гражданските инициативи не могат да бъдат ценни демократични средства, но се нуждаем от внимателно разглеждане на това как са проектирани, за да предотвратим тяхното покваряване от богатите и власт имащите. Подобренията могат да включват по-нисък брой необходими подписи, по-дълги срокове и премахване на кампанийните спонсори. Също е важно да се подсигури на гражданите да получават достатъчна информация относно въпросите, които ще бъдат гласувани и да се подсигури широко и инклузивно обществено обсъждане.
Гражданските инициативи са ефективни инструменти за вземане на решения, но не и за обсъждане. Докато пряката демокрация трябва да включва и други инструменти и арени за взимане на решения, освен общите асамблеи, една система, базирана основно на гласувания ще бъде атомистична и недостатъчна. В преките асамблеи и други форми на колективно взимане на решения, гражданите са изложени на и се изисква да уважават и взимат под внимание вижданията на други граждани, имащи различни перспективи и произход и така могат по-добре да взимат обмислени решения.[xiv] Но въпреки техните ограничения, гражданските инициативи могат да съставляват важен елемент в по-широка рамка от разнообразни пряко-демократични и партиципаторни институции.
Хоризонтални мрежи за демокрация на участието
Една радикална пряка и партиципаторна демокрация няма да ни бъде спусната от елитите, а трябва да бъде извоювана от обикновените граждани и социални движения. Както активистите от „Окупирай Оукланд” Гейбриъл Хетланд и Абигейл Мартин подчертават, институционалните реформи трябва да бъдат придружавани от социални борби и преки действия. Точно това се случи в община Торес във Венецуела, където хиляди граждани окупираха кметството, настоявайки за въвеждане на участие в бюджетирането. Продукт на тази социална борба е един от най-добрите примери за участие в бюджетирането в световен мащаб, в който гражданите контролират 100% от общинския инвестиционен бюджет.
За да се случи радикална демократична промяна трябва да има големи социални движения, настояващи и борещи се за нея. Но ако идеите за пряка и партиципаторна демокрация не са познати на повечето хора, такива движения няма да се появят. Така че първата стъпка е да разпространим тези идеи и да изградим силни аргументи за това как пряката и партиципаторна демокрация може да бъде осъществима от днес. Както Кристин Мар Арселсон от демократичната асоциация ALDA в Исландия посочва, че хората няма да се борят за нещо, което не познават.
Може би настъпи момента за създаване на международна мрежа отдолу-нагоре, съставена от социални движения и активисти, промотираща и бореща се за пряка и партиципаторна демокрация. Въпреки че вече съществуват някои мрежи и инициативи, повечето от тях са спонсорирани или подкрепени от агенции като Световната Банка, правителства или други елитни институции. Някои от тях се стремят към партиципаторни институции като средство за радикална демократизация, но те гледат на тях просто като на допълнения към съществуващата система. Това, което липсва, е по-радикалния дневен ред, една международна хоризонтална мрежа, промотираща и бореща се за демокрация на участието като алтернатива и заместител на съществуващата система. Чрез такава мрежа, социални движения, активисти и обикновени граждани по света биха могли да обменят идеи и опит, да се учат едни от други, и да развиват съвместни кампании и борби.
Огромната задача за преоткриване и борба за пряка и партиципаторна демокрация в епохата на строги ограничения, централизирана корпоративна власт и технократско управление няма да бъде лесна. Но пред разрастващите се екологични, социални, политически и икономически кризи, създаването на реална демокрация може да бъде единствената ни надежда.
Бележки:
[i] Някои от тези асамблеи и събрания съществуват и днес, но техните правомощия са силно намалени, тъй като повечето власт за взимане на решения е преместена от локално и общинско ниво към национално и международно такова.
[ii] Pateman, Carole. (2012), “Participatory Democracy Revisited”, Perspectives on Politics 10, p. 12.
[iii] Smith, Graham. (2009) Democratic Innovations: Designing Institutions for Citizen Participation, New York: Cambridge University Press, p. 43.
[iv] Hetland, Gabriel. (2012) “Grassroots Democracy in Venezuela”, http://www.geo.coop/node/782.
[v] UN-HABITAT (2004), 72 Frequently Asked Question about Participatory Budgeting, Quite: AH Editorial. Can be downloaded from: http://www.unhabitat.org/documents/faqqPP.pdf.
[vi] Smith, op. cit., p. 49.
[vii] Pateman, op. cit., p. 14.
[viii] Smith, op. cit., p. 65.
[ix] Lerner, Josh. (2007), “Communal Councils in Venezuela: Can 200 Families Revolutionize Democracy?”,http://venezuelanalysis.com/analysis/2257.
[x] Ibid.
[xi] Manin, Bernard. (1997), The Principles of Representative Government, New York: Cambridge University Press, p.3.
[xii] Smith, op. cit., p. 79.
[xiii] Pateman, op. cit., p. 9.
[xiv] Smith, op.cit., 24. псд
Превод: Mechanic955
Източник: New Compass - Протестна мрежа към Борисов: Искате ли истината за КТБ?
„Протестна мрежа“ излезе вчера с обръщение към премиера Бойко Борисов и управляваща коалиция в България. Съдържанието на това обръщение може да се прочете по-долу.
„Протестна мрежа“ излезе с пет предложения към управляващите в посока разкриване на корупционните схеми, които създадоха и фалираха КТБ. Снимка: Рrotestnamreja.bg Уважаеми г-н Борисов, господа от управляващата коалиция,
Истината за черната кутия КТБ започва да излиза, но на малки части и изключително бавно. Ние, като вносители на сигнала до прокуратурата, по който започна цялото разследване на банката и нейния регулатор, сме силно заинтересовани тази истина да излезе наяве, а държавните средства за изплащане на гарантираните депозити да бъдат върнати. Ето какво конкретно Ви предлагаме, ако желанията ни в тази насока съвпадат. Ние смятаме тези предложения за изключително важни за защита на обществения интерес и битката с корупцията по високите етажи на властта:
Първо, специалната парламентарна комисия за КТБ максимално бързо да изслуша – независимо къде и как – основните участници в схемата КТБ, започвайки от Цветан Радоев Василев, контролиращ собственик на банката, и Делян Славчев Пеевски, депутат от ДПС със стар автомобил и скъпа частна охрана. Това изслушване трябва да се случи веднага, независимо къде и как.
Второ, синдиците на КТБ, избрани и въведени в банката от Вашия финансов министър, да публикуват не само всички направени цесии и прихващания, но и списък на най-големите кредитополучатели, заедно с техните кредитополучатели т.е. крайните получатели на парите. Само така ще видим кой се е облагодетелствал от “специалните инвестиционни дружества” на Цветан Василев. Кавичките не са случайни.
Трето, международното разследване на КТБ, гласувано и в парламента, да стартира веднага, като наетите експерти да имат поставена много ясна и точна задача за проследяване и събиране на активите на банката. Знаем, че има подобно разследване в прокуратурата и искаме да ви напомним, че не това гласувахте в Народното събрание.
Освен това, правителството да настоява новото ръководство на ДАНС да разследва веднага цялата афера, като започне от свое вътрешно разследване как и защо беше допуснат целият риск не само за финансовата стабилност, но и за националната сигурност на страната. Нека припомним, че милиарди от парите на данъкоплатците има и в друга банка и те също очакват връщане.
Международният одит на българската банкова система, който беше обявен от Вашето правителство, да стартира незабавно, за да знаят българските граждани и Европейската комисия какво се случва всъщност в нея и има ли всъщност надеждни финансови регулатори в България. Само така ще знаем дали държавата спасява с наши пари работещи банки или други финансови схеми с особен статут и политическа протекция.
Уважаеми г-н Борисов,
Битката с корупцията, която обявихте че сте готов да водите, е невъзможна без разплитането на огромна афера като тази в КТБ. Сега е моментът за истински действия в тази посока и амо така ще стане ясно кой е част от този модел и кой иска да се бори с него. Затова очакваме от Вас да заявите ясно и точно дали наистина сте се виждали с банкера Цветан Василев и депутата Делян Пеевски и какви са били целите на тези срещи.
Ние питахме КОЙ, когато Вие бяхте в опозиция, ще питаме и сега, докато не получим отговор.
Протестна мрежа, 30 март 2015 г.
Източник: Рrotestnamreja.bg
- Тъжен разказ за Северозападна България
Ще се оправим, но само когато Тефтерчето на Левски стане Конституция на България
В Големаново докторът не идва, пощата ни я закриха, магазинът фалира и също го закриха – казва кметът на селото Гошо Найденов пред репортер на БЛИЦ. По професия кметът е ветеринарен фелдшер, но освен стоката, се налага да лекува и хора.
Ненчо Славчев, БЛИЦ
Гошо Петров Найденов е роден през 1956 г. в кулското село Големаново – едно от най-младите селища във Видинско. Създадено е през 1800-1801 г. от преселници от Тетевенско, най-вече от Лесидрен. Доказателство за това, според сегашния кметски наместник на селото и етнографите, е, че една от най-големите фамилии там са се именували Лесиндренски. Известно е още, че на това място преди много години е имало хан на пътя от Кула за Велики извор и Зайчар.
Преди тетевенци около него са се заселили 13 семейства от Бойница. Големаново се разраснало, а хората се замогнали, затова се и „големеели”… Имали, а имат и до днес най-голямото землище в община Кула – цели 26 хиляди декара. През 1881 г. там са живеели 1127 човека. 1910 година – 2089, 1926 г. – 2141, 1946 г. – 2085, 1956 – 1629, 1975 – 833, 1985 – 532. През 2011 г. в Големаново остават 126 човека.
Селото ни е на 4 километра от границата със Сърбия, разказва кметският наместник на Големаново. Оттатък е Велики извор. (В Сръбско всичко е „велико”– отбелязва с лека ирония той. – Говорът им обаче и диалектът, особено на по-възрастните хора, е абсолютно идентичен с нашия. Знам, защото много пъти съм бил и там, и в Халово и в Зайчар. Повечето хора там също са преселници от Тетевенско и имат много роднини в България.)
„В Големаново нямаме магазин и не можем да имаме заради малкото хора, които са останали на доизживяване тук. А и още по-притеснително е, че повечето от тях са цигани. Безработни, неграмотни. В отминалите години имаше бум на кражбите по домовете, но като че ливече не остана нито къща неограбена, нито железце неприбрано
от дворовете и сега вече нещата се поуспокоиха. Мога да кажа, че напоследък е настъпило „пълно затишие”, защото след разрухата няма повече какво да се краде.
А по документи в селото има около 680 къщи. Големи и богати някога, сега в руини. В наши дни постоянно обитаеми от тях са 15-16, с по един-двама човека. Останалата част от населението е от малцинствата. Имаме и 13 ученици – циганчета. И добре че ги има, защото заради тях всеки ден тук идва едно бусче, което ги откарва до училището в Кула, а то е и единствената връзка на хората ни със света. Тази година очакваме да се родят още 3 дечица, пак от малцинствата, естествено.”
Родната къща на кметския наместник също е една от възможно обитаемите в Големаново, само че той рядко остава в нея. Баща му и майка му отдавна са се поминали, а заради децата Гошо и семейството са се преместили в Кула.
Докторът ни се разболя, не идва, пощата ни я закриха,
магазинът фалира и също го закриха, и в тази голяма сграда останах само аз, казва кметският.
По професия Гошо Найденов е ветеринарен фелдшер, но по стечение на обстоятелствата, освен стоката, се налага да лекува и хора. „В Големаново сега се живее трудно – казва той. – Тук са останали предимно възрастни хора, работили някога в ТКЗС-то, с ниски пенсии, поминък никакъв. По програмите за временна заетост имам 8 човека, но българин между тях няма. Основното, с което се занимават, е да чистят храсталаците, които избуяват по улиците, а през зимата да правят пъртини през снега. Освен всички несгоди, нямаме и нормален обхват на телефоните. При мен в кметството някакъв сигнал се появява само ей там, в дъното на коридора…
Падне ли сняг, пътят до Кула става непроходим
Тази зима на два пъти така закъсвах с джипа си, че е цяло чудо как успях да остана жив. Замръзнаха стъклата, вратите – разкъртих ги с ритници…”
Въпреки че в Големаново живеят предимно възрастни хора, в селото няма клуб на пенсионера. Читалището (вж.снимката) е закрито отдавна, вратите и прозорците са изтърбушени, покривът е срутен, не е далече и времето, когато ще се срутят окончателно и стените. Подобна е съдбата и на някогашното голямо училище. От подовете на класните стаи са израснали високи дървета. За социален патронаж не става и дума. Хлябът се докарва сутрин към 8, пикапът остава на спирката в центъра на селото около 1 час. От него може да се вземе и най-необходимото: кибрит, сапун, олио, сол и захар, пакетирани сладкиши, безалкохолни… В лошите дни през зимата обаче бусчето не пристига и тогава
кметът докарва и хляба, и необходимите провизии за съселяните си със своя джип
Другото бусче, което пристига сутрин по същото време в Големаново, е на пощата. От него се вземат вестниците и се раздават и пенсиите.
„Да си кмет на такова село е неблагодарна работа – казва кметът. – Семейството ми е в Кула и затова всеки божи ден пътувам до там и обратно със собствения си джип. Човек на такова дередже се превръща не в кмет, а в слуга на хората. Всеки се примолва, идва с бележка и парички да му купиш лекарства или нещо от аптеките и магазините в града. Не можеш да откажеш, ама ако бях аптекар или магазинер, то и за мен щеше да остава по нещо. Но в случая бензинът си е за моя сметка, командировки няма, всичко ми е от джоба, така че голяма част от заплатата ми потъва в бензиностанцията.
В Големаново отдавна няма нещо, което да се направи без проблем. Може би нямаше да го има и малкото бусче, което е единствената връзка на хората със света, ако ги нямаше 13-те циганчета, които пътуват до училището в Кула. А и не виждам перспектива за в бъдеще. Като се поминат и малкото останали възрастни българи, ще си тръгнат и циганите, и тук няма да остане никой. Няма да звънне и камбаната на църквата „Свето Рождество Богородично”. Строена е през 1883 г. Осветена 3 години по-късно, когато е поставена и камбаната, дарена от руския император Александър Втори. По-късно тази камбана е преместена в църквата в съседното Халово (сега в Сърбия), когато селото е било към община Големаново.
През 79-а година завърших училището в Ловеч и веднага започнах работа като фелдшер в Големаново. Тогава от 3-4 къщи се събираше по бюлюк овце, от 7-8 – бюлюк кози, не по-малко от 40 глави. Сега няма и за едно стадо да се направи.
Има една баба, на 80 години, гледа 20-30 овце, ама защо ги гледа,
и тя не знае. Нито агънцата продава, нито дои млякото – мъчи и себе си, и животните. Друга жена пък гледа двадесетина крави, но пък всеки ден сама откарва млякото до Кула, защото никой няма да дойде до тук да й го вземе.
Разрухата на българското село ще доведе до края на тази държава. А после – подмята кметският, – после, който остане, да му мисли. Но за да тръгнем отново, може би трябва Левски да възкръсне и той да ни стане министър-председател. И най-важното –
да има закони за всички, и всички да ги изпълняват,
а не закони за тия, които нямат, и закончета за тези, които имат много пари. И ще се оправим, но само тогава, когато махнем усуканите параграфи и изберем Тефтерчето на Левски за Конституция на България. И не за в парламента да избираме хора от някакви партии, а да търсим и да избираме човеци измежду хората. Аз не съм бил и не съм член и сега на нито една партия. Член съм единствено на Ловно-рибарския съюз. Там плащам и членския си внос и само там ще го плащам. Ловец съм от 1989 г., а ако знаете какви успехи има дружинката ни през този сезон, може би ще ни позавидите”, усмихва се Гошо.
.