Авторски
- Състезание в София по публична реч на английски. Финалистът ще представя България
“Да не знаеш историята означава винаги да бъдеш дете” – това беше темата, по която млади оратори се състезаваха в София. Всеки имаше по-малко от 5 минути, за да завладее аудиторията. Финалистът от конкурса по публична реч на английски език ще представи България на международния конкурс в Англия.
Снимка: Скрийншот от видео на БНТ 16 финалисти. Всички изказаха своята теза – през паметта на гените до грешките, които в науката водят до велики постижение. Именно това прави един оратор брилянтен – начинът, по който успява да достигне до дълбочината на своята теза през разноцветна палитра от размишления, облечени в точните думи.
През май българският победител ще замине за Лондон, където 58-те финалисти ще се изправят един срещу друг в словесна битка, организирана от Съюза на говорещите английски език на Британската общност, под патронажа на кралица Елизабет II.
Източник: БНТ
.
- Цветан Василев пред „Гласове“: Пеевски е само средство
Поискаха ми да прехвърля безвъзмездно активи. След като се опълчих, предизвикаха кризата в КТБ – казва в скандално интервю за в. „Гласове“ Цветан Василев.
Дупката от четири милиарда лева е измислица. Банката контролираше бизнес за два милиарда евро и него искат онези, които ме преследват. Прокуратурата и държавните институции са употребени за тази цел – казва в интервю за “Гласове” Цветан Василев. И още: Делян Пеевски е само средство, координатор в по-голям сценарий. Иван Искров знаеше какво се готви срещу КТБ. Ако не се вземат мерки, “Виваком” ще стане руска собственост през май. Това не е ли заплаха за националната сигурност? Вестниците на Тошо Тошев, Венелина Гочева, Петьо Блъсков и Тодор Батков дължат 34 милиона, ще ги търси ли правителството от тях? Домусчиев да се занимава с неговите алхимии и да не се прави на предприемач. Сделка с Луврие ще има само ако се покрият задълженията. Ако исках да открадна тези активи, щях да го направя, без никой да разбере. В България класически олигарси няма извън политиците. Всичко за тях, с доказателства и подробности, съм разказал пред нотариус. Опълчих се срещу системата и затова ме подгониха. В Белград се води разследване за готвено покушение срещу мен.
.
Интервю на Явор Дачков с Цветан Василев, в. „Гласове“
Явор Дачков и Цветан Василев. Снимка: в. „Гласове“ – Да започнем с актуалния въпрос: На себе си ли продадохте “БТК”, “Дунарит”, мултиплекс операторите и останалите предприятия от тази пакетна сделка?
– А защо ми е да ги продавам на себе си, ако съм ги имал? Подобни нелепи твърдения се разпространяват тенденциозно и единствено с цел да се манипулира общественото мнение и „формално“ да се защитят недемократични законодателни промени, писани на крак.
– А ако сте ги имали, с какви пари сте ги придобили, пита тези дни бившият шеф на Сметната палата Валери Димитров?
– Преди всичко трябва да се вземе предвид, че всичките тези активи са придобити чрез SPV – специални компании, които се финансират от банката с цел управление на проекти. Тези инструменти бяха в основата на стратегията, която ние предприехме още в самото начало след закупуването на Корпоративна търговска банка и която следвахме успешно до нейния изкуствено предизвикан фалит.
– Какво значи SPV, не разбрах?
– Компании, които са създадени със специална цел да бъдат финансирани за придобиване и преструктуриране на определени активи. При стартирането през 2000 г. ние трябваше да търсим нашата пазарна ниша, за да можем да се конкурираме успешно с другите банки. И я намерихме именно в това направление: придобиване, преструктуриране и продажба на различни индустриални активи и в това отношение натрупахме доста сериозен опит през тези години. Специализирахме се и в експортно, и предекспортно финансиране, и бяхме една от малкото банки, които предлагаха такъв тип услуги. Неслучайно основните дружества от военнопромишления комплекс практически бяха на стопроцентово обслужване в Корпоративна търговска банка.
– Това не означава, че те са ваши…
– Това не означава, че те са мои или на банката. Те са били наши приоритетни клиенти. След като беше организиран този пуч срещу Корпоративна търговска банка, всички нейни активи бяха подложени на изключителен стрес, което намали многократно тяхната цена. Всъщност тези активи, за които сега се вдига толкова шум в България, бяха част от предложението на консорциума за оздравяване и преструктуриране на банката, чието предложение беше осмяно като несериозно писъмце. Всички тези активи бяха предложени да бъдат одържавени срещу преструктурирането на банката. Но това предложение на консорциума беше отхвърлено от правителството и от БНБ.
– Тоест това, което се случва сега с Пиер Луврие, вие сте предложили на държавата през лятото на миналата година. Сега си спомням, че Иван Искров тогава нарече това предложение несериозно.
– Иван Искров е несериозен сам по себе си. Той трябва да си спомни нашия обяд в края на май, когато го предупредих, че срещу банката се готви атака и че той трябва да бъде на мястото си, защото гуверньорът би трябвало да е независим – за това е избран – а не да е податлив на влияния от страна на прокуратурата, МВР, политици и групировки…
– Иван Искров е знаел за атаката срещу банката и всичко, което предстои да се случи в КТБ?
– Не само че знаеше. Искров ме предупреди с думите “Знаеш ли какво правиш?”, а аз му отговорих: “Знам какво мога да направя, но по-важното е какво можеш да направиш ти, за да предотвратиш последствията от тази атака?”. Това се случи на обяд в Централната банка, въпреки че той отрича и твърди, че не се е виждал с мен.
– Сега Искров твърди, че в последните четиринадесет години банката е била наред, но не знае как в последната година се е случило така, че се е отворила дупка от 4 млрд. лева.
– Тази дупка е измислица. Беше изфабрикувана с цел формално да имат основания да отнемат лиценза на Корпоративна търговска банка. За стабилността на банката има преки доказателства: проверки от институции, одити, рейтинг на Мудис и най-вече, лично за мен, доверието на международни инвеститори, които придобиха миноритарни дялове в нея.
И сега продължавам да твърдя, че към 20 юни 2014 г., когато Корпоративна търговска банка беше поставена под специален надзор с моето съгласие, тя беше една от най-живите, и ще приведа няколко примера:
Банката контролираше чрез свои SPV-та бизнес, чиято оценка надхвърля два милиарда евро. Точно тези четири милиарда лева, които някои твърдят, че се губят. От истерията през изминалата седмица аз виждам, че някои хора започнаха да говорят това, което повтарям от месеци – че в банката наистина има много активи, които естествено са финансирани от банката, но моята практика винаги е била аз да не извличам дивидент от тях. Целият дивидент от тези активи е отивал в резултата на банката и това могат да го потвърдят както изпълнителните директори, така и основният свидетел на прокуратурата Бисер Лазов.
– Да се върнем на четирите милиарда. Никъде не се появи документ или доказателство за липса на тази сума, която май за първи път се завъртя в медиите миналото лято?
– Не. Тези четири милиарда се появиха малко по-късно, когато трябваше да бъдат отказани инвеститорите. Първоначалното мнение на Централната банка, изразено от Димитър Костов, беше, че банката ни се нуждае от милиард и половина лева. Ние предложихме два милиарда срещу активи, а формата можеше да бъде най-различна: временно финансиране, придобиване от държавата с правото на обратно откупуване и прочее, стига да имаше някой с държавническо мислене. Ама за какво държавническо мислене да говорим, след като аз през май и юни се срещнах с тримата лидери на трите водещи политически сили веднага след като бях заплашен в прав текст, че ако не прехвърля дялове от определени компании ще атакуват банката, и всички избягаха от отговорността. Аз ги предупредих и тримата…
– Които управляваха тогава….
– Не само които управляваха. Третият е сегашният премиер Бойко Борисов. С него имах среща на 6 юни 2014 г. и го предупредих, че нещата могат да станат катастрофални. Не толкова за мен и за банката, колкото за държавата.
– Какво ви отговори той?
– Първо не искам да ви казвам по какъв “криминален” начин се добрах до него. Той се страхуваше да се срещне с мен, защото бях следен абсолютно незаконно. Без повдигнато обвинение, без нищо. Абсолютно незаконно бях следен от всички органи и от всички спецслужби. Засега няма да кажа какво си говорихме.
– Нека да припомним обаче и как се стигна до тази криза в КТБ, защото преди нея имаше организирана кампания за изтегляне на пари от банката. Ваш колега ми припомни, че барети бяха снимани пред офис на банката и показани по телевизията. Без обаче да се казва, че те не са влизали вътре и не са претърсвали офиса, а само са позирали пред името КТБ, за да се създаде впечатлението за акция.
– Нека започнем от малко по-рано. За да ме изключат от играта, стартираха с обвинение, че аз съм поръчал убийството на Делян Пеевски. Целта беше или да бъда вътре, зад решетките – ефектът щеше да бъде същият, или да бъда принуден да остана навън, за да могат по-лесно да атакуват и унищожат банката. В крайна сметка те постигнаха целите си.
– Тоест до проблемите в банката се стигна, след като започна тази масирана акция и хората, както и различни държавни и частни фирми започнаха да си изтеглят парите от нея.
– Кажете има ли по света банка, която да издържи, след като за една седмица изтеглят 20% от активите й в брой. Над милиард бяха изтеглени, а по техни оценки в банката останаха още около 500 милиона. Въпреки тези милиард и половина те обявиха, че банката не е ликвидна, че не може да й бъде оказана държавна помощ. Заради тази неадекватна и безотговорна реакция България ще има проблеми в Европейската комисия. Защото аз сезирах ЕК, както и Европейския банков орган за двоен стандарт на политиката и неоторизирана държавна помощ към трети банки. А неоторизираната държавна помощ в полза на конкуренцията я виждам и чрез атаката срещу КТБ и изтеглянето на средства в полза на трети банки. Това беше чисто политическа атака.
Запомнете 13 юни. Тринайсети юни е възлова дата. Тогава те ме обвиниха, че аз съм поръчал убийството на Делян Пеевски! Давате ли си сметка как звучи това – председател на надзорен съвет на четвъртата по големина банка в страната е поръчител на убийството на действащ депутат! Разбирате ли как това се отразява на всички клиенти на банката? Какво могат да си помислят те? И въпреки всичко тези клиенти не се поддадоха веднага. Не мога да ви опиша какво последва. Имам доказателства за мачкане и притискане на клиенти, включително и заплахи. На някои им е обяснявано, че ако не си изтеглят парите от банката, ще пострадат.
– Тук ще припомня, че във втората половина на юни се създаде истерия около ПИБ. От банката за един ден бяха изтеглени 800 милиона, но въпреки това държавата й помогна с един милиард и петстотин милиона, което е проява на двоен стандарт.
– При това в ПИБ кризата започна отдолу – от вложителите, които започнаха да разпространяват слухове помежду си, докато при нас кризата бе институционализирана отгоре, а на вложителите бе внушавано и някои от тях притискани да изтеглят парите си от банката. Нашите вложители не искаха да повярват, че банката с най-много индустрия може да бъде съборена, и то по такъв брутален и криминален начин от самата държава. За да ви докажа, че всичко е било подготвено и определени хора са били предупредени какво се очаква, ще ви кажа един малък факт. Седмица преди началото на кризата от банката си е изтеглила парите Венелина Гочева…
– Каква сума?
– Около сто и петдесет хиляди евро. Изтеглили са си парите и още хора, които днес се крият, че са собственици на вестниците “24 часа” и “Труд”.
– Това са хората около Делян Пеевски…
– Също и Недялко Недялков от ПИК, който уж усещал всичко и го направил по интуиция. Има и други, но искам да кажа, че всичко беше организирано. Изкуствено беше създадена паника, а служители на определени фирми са били строявани да създават паника пред клонове на банката с искане да си изтеглят между петдесет и сто лева! По-голямата част от тях са били служители на известен холдинг в София…
– “Булгартабак”?
– Например.
– Да се върнем на поведението на държавата, която не пожела да реагира. Казахте, че сте й предлагали различни варианти.
– Два пъти предложих това, което се случи днес с частните купувачи. Единият път беше през лятото, когато все още се работеше върху преструктуриране и имаше конкретен план. За това беше нает “Епик”, за да може да координира цялостната работа по създаването на консорциума. Аз в моята изолация не бях в състояние и затова те бяха наети не като фонд, който ще предоставя средствата, а като фонд, който ще разработи и въведе правилата на играта за този консорциум. Въпреки че не бях тук, вярвайте ми – основната част мина през мен. Аз съм изследвал позиция по позиция, за да мога да им покажа, че в банката има достатъчно субстанция. Тогава нямаше да има пострадал нито един вложител, нито един бизнес.
– Вие нямате вина за тази криза, а заради действията или бездействията на държавата, така ли?
– Аз твърдя, че интересите на кръга, който ме атакува, бяха обслужени от всички. От прокуратура и следствие, през специални служби до Централна банка и тогавашното правителство. Всички са в кюпа.
– Каква беше целта? Да вземат активите?
– Ами тя сега си пролича. Този неистов вой сега ги издава. Давате ли си сметка на какъв натиск е подложен сега Гриша Ганчев с “Петрол” само защото не успяха да го добият? Освен това нека не забравяме, че през май месец миналата година аз подадох сигнал в прокуратурата срещу Делян Пеевски. Сигналът беше за изнудване. Прокуратурата го отхвърли, като е разпитала, забележете кои свидетели: основния свидетел срещу мен Бисер Лазов и основния манипулатор на всички правни разработки срещу мен и срещу банката – Александър Ангелов. Те са отказали да говорят, въпреки че на едно друго място Бисер Лазов е дал показания, че е присъствал на разговор, в който Александър Ангелов ме е изнудвал от името на Делян Пеевски.
– Какво ви поиска Пеевски?
– Поиска ми безвъзмездно прехвърляне на пакети от акции от почти всички тези дружества, за които говорихме преди малко
– Безвъзмездно!
– Безвъзмездно.
– Кога стана това?
– През април миналата година. След като отказах, се случи всичко, за което ви разказах досега.
– Излиза, че Пеевски е изкомандорил цялата държава.
– Ако не се срамува Главният прокурор от това нещо, явно го е изкомандорил. Или поне го е подвел. Обаче когато тръгваш на такава акция, ти трябва добре да си проверил нещата и да предвидиш какви биха били последствията от това. Хубаво, ще ме осъдят, ще ме вкарат в затвора за двадесет години… Какво печели държавата от това? И защо е всичко това?! Човек като е паднал, всеки има желанието да го ритне и да се изхрачи върху него… Видях и го усетих върху себе си. Всичките тези, които днес го правят, стояха и чакаха със седмици пред кабинета ми, за да се срещнат с мен.
А по отношение на Пеевски – той, както съм казвал и преди, е само средство, координатор в по-голям сценарий.
– Сега да поговорим върху настоящата сделка? В какво се състои тя?
– Групата от дружества, които се продават, имат определен обем от дългове към КТБ. Условието да има сделка, което поставих на г-н Луврие, е да погаси дълговете на тези дружества към банката. Това е много важно да се знае и искам да акцентираме силно върху него. Аз ще бъда първият, който ще развали сделката, ако той не направи това. Връщането на дълговете е conditio sine qua non, без което няма сделка.
– Искате да кажете, че сделка няма да има, без да е започнало погасяването на задълженията?
– Точно така. И още нещо много важно по повод подозренията към мен. Ако исках да открадна тези активи, можех да го направя сто пъти досега, без никой да разбере. 43% от тях бяха свободни от всякакви тежести и аз можех да ги заложа срещу някакви пари, можех да ги прехвърля, без никой да разбере какво съм направил. Нищо такова обаче не ми е минавало през ума. До 6 ноември миналата година аз работех по спасяването на банката. Отдадох се изцяло, срещнах се с инвеститори от целия свят, но това нещо в България никой не го разбра. За сметка на това онези, които ме атакуваха и които ме унижиха, ми идваха с нестандартни предложения от рода на това да ме върнат с линейка в България, да ме настанят в МВР болница, да изчакаме шума да отмине, а след като им целуна ръцете, да ме “спасят”. Щели само условно да ме осъдят… Аз обаче намерих сили да се изправя срещу тях с цената на огромен риск, който осъзнавам. Не осъзнах само колко безотговорни могат да бъдат прокуратурата и държавните институции.
– Вашата изненада ме удивява. Не ги ли знаете, все пак от 20 години сте част от това? Да не говоря, че почти всеки средностатистически българин знае, че няма държава.
– За съжаление и аз съм бил част от статуквото. И аз имам определена вина….
– И “принос”…
– Да, “принос” в кавички, но през последните години – от 2013 г., разбрах, че съм се заблуждавал дълбоко.
– За какво сте се заблуждавали?
– За човешките добродетели, за човешките ценности.
– Самоласкаете се и сантименталничите в момента. Един банкер от вашето ниво би трябвало да е доста проницателен и да знае за рисковете, които може да му донесе едно или друго поведение.
– Да, разбира се. Осъзнавал съм рисковете, но съм осъзнавал и своята сила.
– А каква е силата ви?
– Как каква е силата ми?! На първо място силата ми е в това, че съм коректен и честен. Не съм откраднал и една стотинка от тази държава. Понеже искат сега да пускат компании, за да проследят откраднатите пари, им пожелавам успех. Имам и предложение към тях – при положение че някъде намерят пари, които са „изтекли“ от Корпоративна търговска банка и не са декларирани, да ми начислят 2% фидуциарна такса, а останалите да си ги вземат…
– Да повторим, в случай че не е станало ясно: каква е идеята за сделката с Пиер Луврие?
– Да се спасят компаниите. Аз не знам защо никой досега не разбра, че огромният риск за “Виваком” не идва от мен, а идва по линия на руската банка ВТБ. Първо ВТБ в момента държи 33% от пакета, който не е неин. Той е платен от компания, която дължи пари на Корпоративна търговска банка. В момента г-н Луврие е мажоритарен собственик на тази компания. Второ, през май има падеж на мостов заем от 150 милиона евро и ако никой не намери начин да го рефинансира или да се споразумее с ВТБ, а ВТБ отказаха комуникация с мен, тогава “Виваком” би станала 77% руска държавна собственост. Е, къде е заплахата за националната сигурност, питам аз. А това предстои и неминуемо ще се случи, ако не се реагира адекватно.
Когато видях, че нямам сили да се оправя сам, потърсих няколко възможности. Говорих и с една американска група, но всички трябваше да направят две неща: да осигурят един минимален ресурс, за да се разплатят с банката, и да решат въпроса с ВТБ. И това е моето условие, което е поставено на г-н Луврие и неговата компания. Не търсете огромни пари в компанията на г-н Луврие! Никой не е длъжен да ги има тези огромни пари. Сигурно г-н Луврие има идеи за стратегически инвеститори във “Виваком”. За мен той не е стратегически инвеститор, защото той влиза в условията на така наречения дистрес асет или обезценен актив. И това е повод да попитам публично: кой ще плаща разликата между реалната стойност на този актив, който банката е контролирала към момента на атаката срещу нея, и сегашната му стойност. Ще ви кажа още нещо, което едва ли някой ще оспори: към май месец 2014 г. стойността на пакета, който банката контролираше, беше близо петстотин милиона евро. Банката е финансирала този актив от 77%. За 150 милиона евро! 350 милиона евро трябваше да влязат като печалби вътре в структурите, респективно в банката. Моето условие към г-н Луврие е да плати минимум 200 милиона евро към банката. И това се знае, нека го проверят. Питам кой ще плати тези 300 милиона евро? Прокуратурата, Иван Искров, Пламен Орешарски? Аз ще съдя държавата. Те трябва да го знаят. Защото моята загуба не е от “Виваком”. Моята загуба е от това, че са обезсилени моите акции в банката.
– И загубите, обезценяването на активи, за които говорихте току-що, са само за “Виваком”…
– Аз мога да ви кажа и колко е обезценката на НУРТС. 100 милиона евро. Кой ще ги покрие? Загубата от “Петрол” знаете ли колко е? Банката контролираше 97%. Цената на борсата на “Петрол” беше около 3 лева и 30 стотинки преди атаката срещу КТБ. В момента е 1 лев – лев и двайсет. С 2 лева по-малко. Два лева на сто и пет милиона акции са двеста и десет милиона лева. Знаете ли колко е загубата на банката от падането на акциите на “Булгартабак”, след като наместниците на гуверньора Иван Искров, говоря за квесторите, не отидоха на събранието, което ние бяхме предизвикали, за да спрем мажоритарния собственик – ясно е кой стои зад мажоритарния собственик на “Булгартабак” – да не се разпорежда и да не източва „Булгартабак“. Опитахме се да запазим стойността на миноритарния пакет.
Банката има около 500 000 акции. От 100 лева сега цената е 40 лева. 500 000 акции по 60 лева са загуба от 30 милиона лева. И това ли е за моя сметка? И такива мога да изреждам с часове. Аз твърдя, че към момента на затваряне на банката активите, които пряко или косвено ги свързват с мен, са надвишавали 2 милиарда евро. Ето откъде се взе “дупката” от 4 милиарда лева, които някои много пожелаха. Нека повторя – тръгнахме от милиард и половина при Димитър Костов, чието изявление вече споменах, за да стигнем до четири милиарда в момента, в който трябваше да се приема офертата на консорциума. Мислите ли, че е случайно?
Методиката на одита на банката не се прилага никъде в Европейския съюз. Тя беше специално приложена за Корпоративна търговска банка. Аз твърдя, че нито една банка в България не може да издържи на нея. Плюс това има още един момент. Едни са условията при обслужването на кредитите при работеща банка, други при неработеща. Знаете ли колко инвестиционни проекти бяха спряни? Сега всичките са провизирани между 90 и 100 %. Инвестиционният проект няма как да има доходи. Лихвите са заложени в крайния размер на кредита до пуска в експлоатация на проекта. Сега всичко това е лош кредит, а целта в крайна сметка е ясна. Те още не са намерили само подхода как ще разфасоват, ще продават на парче. Но аз знам, че в момента има посредници от двата основни клана, които работят по ликвидацията на банката, които предлагат предприятията. Знаете ли на колко места се предлага “Дунарит”, на колко места се предлага “Виваком”, на колко места се предлагат стъкларските фабрики…
– За единия клан се сещам. Той е на Пеевски. Кой е другият?
– Още малко ще замълча по този въпрос. Отново става въпрос за политико-икономически кръг. Но да се върна на сделката с Луврие. Ще бъдат разплащани задължения на фирми към банката. А как държавата ще процедира с тези пари, които ще получава по сметки на Корпоративна търговска банка, това вече си е неин проблем.
– Когато избухна скандала с КТБ, мнозина хора си казаха: то беше ясно, че тази банка е пирамида, щом предлага нереално високи лихви по депозитите.
– Не бяха нереални и ще ви обясня защо. Ние правехме постоянен анализ на нашия лихвен спред и винаги сме се движили малко под средния лихвен спред за банковата система, което беше за сметка на много по-ниските административно-управленски разходи, които правехме в сравнение с другите.
– Може ли по-разбираемо да го обясните?
– Нашите административно-управленски разходи бяха по-ниски с около два процента от тези за банковата система. Крайният разход за банката се формира от платената лихва плюс разходите за заплати на персонала и издръжката на централата и клоновете. С 600 човека ние управлявахме близо 8 милиарда лева активи. С близо 4 хиляди души една ДСК например управлява 11 милиарда. Ами направете сметка. Аз многократно съм го казвал, но никой не иска да го разбере и да го възприеме това нещо, че тези банки с тромави клонови структури прехвърлят собствената си неефективност върху вложителите си. Освен това сега няма да влизам в детайли. За разлика от голяма част от моите колеги, които се изредиха да ме плюят и да ме обсъждат, а преди година мечтаеха да седнат на обяд с мен, за да разговаряме за нещата от пазара, аз няма да ги обиждам. Нито ще ги изреждам поименно, но ще кажа едно – ние сме били открити и честни с нашите вложители. Ние сме показвали всичко, което им плащаме, на табло и на тарифа. Знаете ли колко практики на скрити договорки с депозанти имат другите банки? Официално тарифата е една, но договорката след това за конкретния депозант е съвсем различна.
– Вие нямахте ли такава практика? Това беше част от атаката срещу вас – че някои хора са се уреждали на едни по-добри условия.
– Всички депозанти са ползвали няколкото продукта, които ние предлагахме. И те са предлагани такива, каквито са били съобразно тарифата, която е била разработена.
– В предварителния ни разговор, когато ви попитах за високите лихвени проценти, вие ми дадохте за отрицателен пример сделката на Милен Велчев за външния дълг на България. Можете ли да кажете нещо в тази посока за държавния дълг?
– Аз мисля, че Велчев трябва да каже повече по този въпрос. Сделката за външния дълг е „перфектна“ от гледна точка на частния интерес, но не и от държавния, защото Велчев направи две престъпления спрямо държавата. Първото престъпление беше, че няколко инсайдъра, инвестиционни банки, знаеха за емисията на новия дълг и изкупиха съществуващия с дискаунт между 25 и 15 процента. Това е първото престъпление.
– Това е вътрешна информация, която е излязла…
– Естествено. Погледнете коя е била най-активната инвестиционна банка…
– “Мерил Линч”…
– Ами естествено. И, на второ място, Велчев фиксира лихвата при ясни тенденции за падане на лихвата в дългосрочен план. Но той я фиксира. По принцип лихвата е флотан, т.е. тя е плаваща, като се формира от базис, който е юрибор или либор, плюс някаква надбавка. Но само погледнете последния дълг, който емитира Горанов. Той е, грубо казано, ако вярвам на това, което се пише, около 3 процента и малко заедно с всички такси, които те не анонсират, разбира се, защото сигурно не са много удобни, срещу 8 процента и половина. А при това имаше и по-ниски лихви в определен период от време. Говоря преди кризата от 2008 година. Давате ли си сметка, че някъде около 6-7 процента е бил спредът в минус за българската държава, който тя е плащала всяка година?
– … Години. Това беше още преди 12 години…
– Ами 7 процента на 4 милиарда ги сметнете. Шест да са. Да са между 200 и 300 млн. евро/долара, които бюджетът е харчел повече само за лихви на година, съпоставено с пазарните лихви. Толкова му е бил хоризонтът на мислене на Велчев.
– Една от атаките срещу вас е, че тези предприятия, които сега са в тази сделка, са част от националната сигурност. Как ще отговорите на това? И че “Виваком”, да кажем, е част от националната сигурност.
– Ами че тя банката беше част от националната сигурност, а пък те я разсипаха. Тогава за какво да говорим?! Аз съм се легитимирал. Ако погледнете в споразумението на акционерите, моята еднолична фирма “Бромак” е акционер. Такова беше и разрешението на Европейската комисия по конкуренция.
– Тоест вие въобще не се криете зад никакви други…
– Аз не съм се крил нито за момент от това. Сделката си е финансирана, “Бромак” е задлъжняла към определени фирми. Това е факт. Но аз не смятам, че съм извършил престъпление.
– Вие споменахте, че ще съдите тези, които направиха всичко това, но…
– Аз мога да съдя българската държава, не мога да съдя, за жалост, персонално организаторите и изпълнителите на бруталната атака срещу КТБ. Цената ще я плати България.
– Това исках да попитам. Това са и много хора, които са пострадали в банката – депозитантни, фирми, които сигурно също ще заведат дела. Има ли някакво изчисление какви пари ще плаща държавата за своето бездействие около тази банка?
– Какви пари ще плаща държавата ще са тези, които съдът отсъди. Но аз мога да кажа какви са щетите. А щетите наистина са в милиарди.
– Над 10 милиарда нанесени вреди за икономиката…
– Да. Аз ви казах: 300 млн. евро е само загубата от “Виваком”. Плюс 100 млн. евро е загубата от “Нуртс”. Плюс още близо 120 млн. евро е загубата от “Петрол”. А пропуснатите ползи с лихвите, които българската държава ще бъде осъдена да плаща? Кой ще ги поеме тези загуби?
– Казахте, че можете да осъдите държавата. Защо?
– Задължително. Те трябва да са убедени, че аз ще го направя. Защото, първо, това ще бъде моята морална компенсация след всичките унижения, на които аз, както и моето семейство бяхме подложени, разбира се. И второ, това е единственият начин да компенсирам тези, които си загубиха парите в резултат на неадекватната политика на държавата и на политиците.
– Тоест вие няма да искате парите за себе си. Освен дълговете българската държава ще плаща и разноските по тези дела занапред…
– Надявам се. Друг е въпросът, че в зависимост от развитието на тези дела, аз ще формирам фонд за компенсация на тези, които са си загубили парите в банката, но няма да компенсирам държавата. Ще компенсирам само тези, които са загубили пари в банката. Не ги искам парите за себе си. Не че имам много пари, но не искам. Аз ще съдя държавата най-напред за това, че ми урони престижа. За това, че тя показа, че погазва европейските стандарти. Говоря абстрактно за държавата, а визирам конкретни органи и институции, разбира се. За това, че тази държава легна на приказките на един-двама човека в нея. Те и досега тези легенди се разнасят от един-двама човека в тази държава. И всичко като по заповед, като по команда, тръгнаха да изпълняват прищевки. Просто защото на някого не му се удовлетворили исканията и изискванията. Това не смятам, че може да се случи дори и в Бурунди.
– Има обаче такава гледна точка на политиците: ние го направихме банкер, ние ще му вземем и банката. Как станахте номер едно? И какво ще отговорите на атаките, че направихте големия си бизнес с държавни пари?
– Аз не виждам едно основание да бъда обвиняван за това, че банката е работила с държавни фирми. Това престъпление ли е? Частна банка. Нима е много нормално чужди банки да работят с пари на държавата?
Идете в Италия и погледнете колко от държавните фирми и бюджета работят с чужди банки. Дали има едно евро в чужди банки, не италиански? Идете в Германия. Значи нашето чуждопоклонничество веднъж завинаги трябва да свърши. Ние от едната крайност – руската, отидохме в другата крайност – европейско-американската. И си мислим, че някой ще ни е по-мил и драг. Няма. Ние трябва най-напред да започнем да отстояваме собствените си интереси.
С държавните фирми, първо, ние сме работили при конкурентни условия, т.е. давали сме най-добри условия. Спомняте си, че атаките срещу банката започнаха през 2009-2010 г. с всички процедури в Брюксел по повод на уж неоторизирана държавна помощ. След щателна проверка Европейската комисия заключи, че няма държавна помощ в КТБ.
Всъщност за мен атаката срещу банката е планирана още през 2009-2010 г. Много хора не можаха тогава да понесат, че точно в периода на кризата банката започна да става все по-успешна и да завоюва нови и нови територии и затова умишлено и целенсасочено работеха за нейното очерняне.
Това беше истината. Просто през кризата аз следвах една древнокитайска мъдрост: когато задухаха бурните ветрове, аз не започнах да градя стени, а започнах да правя вятърни мелници, за да използвам силата на вятъра, силата на бурята. Ние тогава тръгнахме по-смело. Тогава аз успях да продам 30 процента дял на Оман. Сега като ме питат откъде са ми парите, ами че тя тази сделка беше за над 90 млн. евро и тя официално е сделка на Софийската фондова борса.
– Да, но някои хора казват, че това е измислен фонд, че той не съществува и това са легенди.
– Ами след като е измислен фонд, защо дойде главният изпълнителен директор на фонда по време на кризата през лятото? Абдул Салам ал Муршиди дойде. Смятате ли, че Абдул Салам ал Муршиди щеше да седи в Наздорния съвет на банката, бидейки председател на държавен фонд на суверенна държава? То и на американския посланик му беше втълпено, че това били някакви пари на Доган или не знам на кого си. И те ще седят тези хора в Надзорния съвет на банката, за да правят алиби на Доган или на Цветан?
– Това звучи наистина нелепо.
– Те всички техни са нелепости. Но да продължа. Първо, банката е предоставяла най-добри условия в конкурентна среда. На второ място, и ще ви дам един пример: преди да стане кризата през 2008 г., един велик банкер с химическо образование беше ходил да обяснява на тогавашния министър на траспорта Мутафчиев, че не бива да държи парите си в български банки, защото те не знам какви си били, били пирамиди. Защото тогава бяха направени конкурси и бяха спечелени от няколко български банки, в това число и Корпоративна търговска банка. Лихвите бяха между 4,5 и 5,5 процента и това той наричаше пирамида. Като стана кризата и майката банка в Милано започна да страда, същият този вездесъщ технолог химик беше отишъл при същия този министър да му обяснява, че неговата банка е готова да плаща 8,5 процента, само и само да си налее ликвидност. Така че нека да говорим за нещата с истинските им имена.
Корпоративна търговска банка не е взела нищо даром от държавата. Какво значи е вземала? Плащала е най-конкурентните лихви и си е върнала парите. Колко пари останаха в Корпоративна банка след затварянето й?
– Това щях да ви питам. Между другото преди кризата колко пари от държавни предприятия имаше в банката?
– Ние ги изчислявахме между 3 и 4 процента от общия обем. Колко точно са останали сега, аз не съм ги следил всеки ден, но понеже съм знаел, че това е в някаква степен политически риск, затова съм предпочитал да намаляваме до крайност дела на този тип средства. Не смятам, че е престъпление, че са работили с Корпоративна търговска банка, защото ще кажа, че Корпоративна търговска банка беше основният кредитор на фирмите от енергетиката. Необезпечено финансиране на НЕК, необезпечено финансиране на “Булгаргаз”, на мини “Марица”, на ТЕЦ “Марица”, финансиране на почти всички доставчици на ТЕЦ “Марица”, на мини “Марица”, на “Козлодуй”, финансиране, което означава поемане на риск на държавните фирми. Включително и облигация на БДЖ.
Мен политиците не са ме “направили”. От мен политиците са се възползвали. Никой не ме е „създал“. Но всички започнаха да се възползват и особено арогантно в последните пет години.
– Когато с двама колеги (Кристина Патрашкова и Недялко Недялков, който сега е на друга позиция спрямо Пеевски – бел. авт.) атакувахме Делян Пеевски и неговата медийна империя, си давахме сметка, че няма пазарна логика, по която медиите да функционират. Схемата за мен тогава беше ясна така: вие им наливате непрекъснато пари, които вземате от държавата, и той с тези пари издържа медиите. Така ли беше?
– Значи аз не съм вземал пари от държавата, за да му ги наливам на него, защото банката, ако е кредитирала някаква фирма, фирмата си е носела отговорност към банката, а пък банката е носела отговорнст към държавните фирми, чиито пари са били депозирани в банката.
Нито един лев държавен не е обозначен с някакъв знак, за да се знае. Парите на банката са пари на банката. Друг е въпросът, че банката ги дължи на своите кредитори, т.е. депозанти и клиенти. Това е истината.
А останалото, моите отношения с г-н Пеевски, очевидно не са били добре уредени. Факт е, че сега маса фирми, които са номиналните собственици на вестниците му, дължат пари косвено на банката през други длъжници на банката. Заведени са искове срещу тях.
Къде е прокуратурата всъщност? След като толкова много цялото правителство се бори да връща парите, какво прави с вестниците на Тошо Тошев, т.нар. вестник на Тошо Тошев и на Даниел Руц? Какво прави с т.нар. вестници на Венелина Гочева и на Петьо Блъсков? Какво прави с т.нар. вестник на Славка Бозукова и на Тодор Батков? Да ги изреждам ли?
– Те всички дължат пари?
– Всички дължат пари. Защо не работи държавата по връщането на тези пари? Защото обслужват тези, които са на власт.
– Колко пари горе-долу дължат тези хора?
– Официално 34 милиона. Това е сериозна сума, която те трябваше да издължават по определен начин, но те не я издължиха.
– Имало е писания и аз съм чувал от източници от службите, че вие сте агент на ДАНС. Работил ли сте със службите?
– Очевидно е „факт“, че службите са ме “разработили”.
– Това не е пряк отговор.
– Всеки ден научавам нови неща за себе си, които не съм знаел. Доколко съм агент на ДАНС, не си спомням, но преди повече от три месеца поисках официално писмено от ДАНС да ме уведоми дали съществувам по списъците някъде, защото аз не съм добре запознат с тяхната технология, опазил ме Господ. До ден-днешен нямам отговор. И ги призовавам тук, чрез това интервю, да излязат най-сетне, но да излязат официално.
След това ще призова и КГБ, защото бях обвинен, че по време на моето следване в Полша съм бил вербуван от КГБ. Ще отправя настоятелно молба, искане към КГБ да обявят дали съм по техните списъци.
– Впрочем аз се изненадах от това, което разказахте за “Виваком” и ВТБ. Мислех, че вие и руснаците работите заедно по тези сделки.
– И аз мислех така – че с ВТБ работим партньорски. Но моето разочарование от тях е пълно и то най-вече е свързано с абсолютно пасивната им позиция по отношение на банката. Аз очаквах от тях да се намесят. След като не се намесиха при атаката срещу банката, поне да се намесят при преструктурирането на банката, защото, в крайна сметка, и те загубиха пари. Очевидно обаче техните представители в България определено са заели друга позиция, в резултат на което сега виждате, че случаят с банката не остана изолиран. Сега вече проличават техните истински апетити по отношение на “Виваком”. И то след като при сделката поставиха изрично условие, че не искат да носят риск от акционерно участие в компанията.
– В едно интервю бяхте казали, че всичко, което знаете, не само за банката, но за българския политически елит, за икономическия живот, сте разказали пред съдия и сте затворили в сейф, в случай че нещо се случи. Много ми е интересно какво очаквахте да ви се случи и при какви условия това ще се отвори и кога всъщност ние ще разберем цялата истина?
– Това ще се отвори в случай на моята смърт!
– Така е записано във вашите показания?
– Да. Има и не са в сейф, който е под мой контрол, а са при нотариус. И то не при един, а при двама нотариуси от различни държави.
– Какво съдържат тези разкази?
– Много нелицеприятни неща за целия политически елит.
– Не е ли редно да ги кажете? Аз не искам вие да умирате, но искам да зная истината за този елит, въпреки че подозирам в голяма степен.
– Аз мисля, че няма среден българин, който да не знае истината за този елит. Погледнете форумите и ще разберете. Само че при мен са и конкретни доказателства извън общото познание колко му е умственият багаж на единия, колко е на другия, кой къде и как кадрува.
– Но не рискувате ли така да ви упрекнат в съучастничество, че вие знаете за престъпления, но ги укривате?
– Аз моето наказание си го понесох.
– А за какво бяхте наказан?
– За това, че се опълчих на практика срещу система, градена с десетилетия.
– Как стана това? Вие бяхте част от тази система. Вие я олицетворявахте.
– Предполагам, че това е било желанието на тези хора – аз да я олицетворявам. Истината е, че политиците паразитираха върху мен, а не обратното. Аз не съм паразитирал върху политиците.
– Тези дни Кирил Домусчиев каза, че вие не сте членували в КРИБ, защото сте бил олигарх.
– Ще си позволя да кажа само това за г-н Домусчиев: нека се занимава със своите алхимии и да не играе ролята на голям предприемач, защото той много добре знае колко пъти съм го спасявал и колко пъти „съм бил най-добрият“. Нека да се сети. Но изглежда му е много къса паметта.
– Тези отношения са ми много интересни, т.е. вие един на друг си помагате и след това изведнъж нещо става и буквално ви захапват…
– Кои сме “ние”? Ние, олигарсите?
– Да…
– Вижте, аз, първо, смятам, че понятието “олигарх” е абсолютно изкуствено привлечено в българската терминология, за да обслужи определени интереси, и това е най-вече групата около г-н Прокопиев, който хич, ама хич не е олигарх, няма никакви класически черти на олигарха, само че всичките му пари са в резултат от сделки с държавата.
Но да мина на темата. В България класически олигарси няма извън политиците. Да, точно тези, които нямат нито един доказан лев. Един се появи с 14 хил. лева данъчна декларация. Друг се появи със 7 хил. лева, пък майка му с 50 млн. лева доказани доходи и прочее, и прочее. Значи олигарси сред бизнеса няма. Може да има разбойници, може да има бандити, може да има такива, които точат бюджета, но те са добре приети в България, те са на пиедестал. А такива като мен са “крадци”.
– Всъщност вие оставяте някаква индустрия след себе си, но сега, като казахте Иво Прокопиев, аз не се сещам какво произвежда той.
– Произвежда интриги.
– Оттук нататък каква е вашата стратегия? Какво очаквате да се случи? Как може да се излезе от тази ситуация, при положение че се очаква Върховният административен съд да се произнесе по делото и може би ще ви отнемат лиценза?
– Оттук нататък за мен има само една цел: да покажа, че нито аз, нито моите колеги сме виновни и сме несправедливо обвинени. Със сигурност имаме пропуски, имаме административни грешки, имаме административни нарушения, но твърдя, че нито един лев не е източен от тази банка, независимо от изключителния натиск върху мен, пак казвам, особено ярко проявен в последните пет години. И то все с една идея: значи ти нали трябва да пазиш банката. За да пазя банката, аз трябваше да правя други услуги през целия този период.
– Какви услуги?
– Различни. Част от тези услуги са описани при нотариуса.
– Това е цената на компромиса, която сте плащали?
– Това е цената на компромиса и след пет години аз видях, че наистина, ако не прекратя с това, мога да изтърва и банката. Но не смятам, че безотговорността, пак казвам, и на политиците, и на държавата, ще стигне дотам, че да я атакуват. Аз бях готов на всякакви преговори, но не да прехвърлям пакети от фирмите, защото това щеше да намали още повече активите на банката очевидно.
– Да, всъщност те това казаха: че вие чрез подставени фирми, както прави една известна руса банкерка, източвате собствената си банка, отпускайки кредити на свои фирми…
– Чакайте, чакайте сега. Знам обвиненията откъде се фабрикуват – в лабораторията “Ангелов & Лазов” с бащицата отгоре. Но тук въпросът е друг: ако са финансирани тези фирми по някакъв начин, между другото аз с част от фирмите се запознах сега, когато започна следствието, част от фирмите не ги познавах, очевидно някой друг си е играл с това и това е моята вина, имам вина, че не съм имал достатъчен контрол, но с тези фирми са придобивани, пак казвам, активи за над 2 милиарда и половина евро, работещи активи. Те не са отивали в моя джоб или в не знам какво. Те са отивали, за да се формират активи, за да се придобият активи, с чиято капиталова печалба да могат да бъдат погасени задълженията. И аз от това не се срамувам.
– Споменахте думата “следствие”. Защо не се явихте в България, за да дадете показания пред прокуратурата?
– Това е една дълга сага. Аз започнах с това как бе организирана атаката срещу банката – с обвинението срещу мен в поръчителство на убийството на Пеевски, което автоматично означаваше арест за мен, преди да беше паднала банката. Затова останах навън, а не за да се крия.
Второ, чрез моите адвокати аз имам поне четири молби, на които не е отговорено или е отговорено отрицателно за гаранции от страна на прокуратурата за моя живот и за моята сигурност.
– Как не е отговорено?
– Нито на една от тях не е отговорено. И ще ви кажа още нещо: в момента в Сърбия има показания, писмени показания за организирано покушение срещу мен.
– Дадени от свидетели?
– Дадени от свидетели, които са разкрили това. В момента то е в сръбския съд. Как да се върна в България?
– Има ли някакво следствие или дело, което се води тук, в Сърбия?
– Тук в момента това се разследва. Освен това през септември месец чрез моите адвокати аз поисках да бъда разпитан чрез видеоконферентна връзка.
– Това го помня.
– Също ми беше отказано.
– Това е напълно легален способ от гледна точка на правото и се признава…
– Не бих могъл аз да си кажа мнението, но моите юридически съветници, на които разчитам, го потвърждават.
– Т.е. тук се слага една камера и прокурорът в София ви разпитва.
– Как технически се организира, аз не знам, но очевидно е възможно и очевидно е практика.
– А с какъв мотив ви отказаха?
– Всъщност Главният прокурор тогава каза, че аз не съм обвиняем. И между другото, искам да попитам, след като всички медии тръбят, че аз съм обвиняем, дори правителството вчера излезе с “клетвена декларация” – “на обвиняемия Василев на него нито една дума не може да му се вярва”, при положение че основният постулат в правото е, че всеки е невинен до доказване на противното, след като всички са толкова сигурни, че съм виновен, защо не внасят делото в съда? Колко месеца им трябват още, за да търсят доказателства? Колко хора трябва да мачкат и да им обещават всичко, само и само да споменат моето име?
И знаете ли къде им е огромният проблем? Че 99 процента, с изключение на петимата нещастници, които се подписаха в петицията срещу мен, 99 процента посочват точно главния свидетел на прокуратурата като човека, който се е разпореждал с тези неща. И нещо повече: чрез вас искам да попитам прокуратурата докога ще си затваря очите за масата сигнали за злоупотреби точно на това лице? С имущество на банката.
– За Лазов ли става дума?
– Докога ще го пази прокуратурата? Като особено ценен ли?
– Това съм го виждал и по други дела: вземат един зависим човек и го правят основен свидетел, за да направят сделка по неговите дела. Нещо за феновете от Пловдив – подарихте им своите активи. Това не е ли евтин популизъм? Има ли нещо реално в това, което направихте за тях?
– Как да няма нещо реално? Базата там ли е? Базата е там. Стадионът е започнат. За жалост аз нямаше как да го продължа. Но получих сигнали, че докато съм аз, те ще пречат на отбора. Аз не съм в състояние повече сам да обезпеча финансирането. Затова реших, че по-добре е да ги освободя от присъствието, не защото е евтин популизъм. Мога да ви покажа техни есемеси от предния ден, в които те настойчиво не искаха да ме пускат и искаха аз да остана. Мога да ви ги покажа като доказателство и сега ще го направя (бел.авт. – показва ми няколко есемеса от ръководството на фенклуба на “Ботев” – Пловдив и фенове, пълни с благодарности и силно изразена подкрепа).
И още нещо. Получих съобщение, че ако се махна, ще им осигурят средства за завършване на стадиона. За мен това е най-великото, което може да им се случи. Така че няма евтин популизъм. Аз не се нуждая да доказвам пред тях това, което съм направил за “Ботев”. Те са го оценили.
– Казахте, че трябва да се срамуваме, че човек като Пеевски може да контролира и манипулира цялата държавна власт. Да де, но като бяхте съдружници, ни ви ли беше срам? Бяхте един прочут тандем.
– Дълго време аз се самозаблуждавах, че той е изкуствено демонизиран по ред причини. Аз не вярвах, че той е това, което е. Само че нека да не елементаризираме този спор. Това не е спор между мен и Пеевски. Този елементарен подход на някои от едната страна, които след това как странно се обединиха с Делян Пеевски, бе приложен, за да се принизи моето място в обществото.
Аз никога не съм бил равен с Пеевски. Очевидно той се е изживявал като всичко това, което никога не е бил и няма да бъде. Пеевски използва силата на държавата, подкрепен от почти всички политически сили и със съгласието на почти всички политически сили, да ме унищожат. Но покрай моето унищожаване те унищожиха и банката, и бизнеса, и индустрията.
– Сръбският президент ви нарече “добър инвеститор” пред българския си колега. Това не го чухме от български политици. Какви ще бъдат последиците извън частния скандал според вас?
– Първо, нека да развенчая един мит. Корпоративна търговска банка не е била моя еднолична собственост. В Корпоративна търговска банка бяха представени поне трима световни инвеститори. Единият е суверенният фонд на държавата Оман. Вторият е втората по големина банка в Русия чрез нейното инвестиционно подразделение в Лондон. И третият е застрахователният гигант “Дженерали”.
Така че нека да спрем с тези инсинуации, че това била банката на Цветан Василев, на Доган, не знам още на кого. Тази банка може би наистина е най-интернационалната банка в България и те посегнаха на нея. Те не се посвениха. Знаете ли кога повече капитали от Оман, от Залива и от арабските страни ще дойдат в България? Точно никога. Знаете ли кога “Дженерали” ще тръгне да си разширява дейността? Точно никога.
ВТБ в момента са се хванали, защото това им е много удобен момент, който им се поднася на тепсия от неразумните хора в България, включително от нищо неразбиращото правителство, поднася им се на тепсия да направи една свръхпечалба от тази ситуация и те ще я направят на гърба на България и на гърба на правителството. И това никой не го осъзнава. Само и само, за да насочат цялата си омраза срещу мен, а може би и нагона си за печалба.
– Доколко “Южен поток” беше един от поводите за разрив? Има ли геополитика в тази история? Спомням си, че в първото си интервю за бТВ Вие споменахте строителните фирми на Пеевски и начина, по който той се опитва да овладее, и разбрах, че това е някаква болна тема за вас.
– Защо да е болна тема за мен? Аз никога не съм ламтял за нещо. Аз съм гледал банката да обслужва фирми, които са в добро състояние, което намалява естествено банковия риск.
Не е тайна, че Пеевски командваше “Южен поток” в България. Абсолютно не е тайна. Сигурно ще го отрече, но нека си спомним кой беше в БЕХ тогава: неговият човек Илко Желязков, като действащ агент на ДАНС, беше член на борда на БЕХ. Иван Мирински, може и да не е негова марионетка, като междувременно му е станал партньор – беше директорът от българска страна на „Южен поток България“… За какво точно говорим? Я погледнете кой точно рефинансира „Техноекспортстрой” и „Промишлено строителство холдинг“ и техните кредити, дълго необслужвани в банката. Кой ги рефинансира? Първа инвестиционна банка. Включи се и Държавната банка за развитие – тя пък рефинансира “Водстрой 98”. Защо? Защото са повярвали много в бизнеса на тези компании? Едва ли! По-скоро защото Пеевски не искаше да оставя следи. Не ми е ясно как ще обяснят обаче защо харизаха печатницата на лизинговата компания, финансирана от банката.
Така че нищо лошо в това. Аз не съм влизал в спорове за това. Аз имах други спорове: че начинът, по който се прави “Южен поток” в България, е скандален, че начинът, по който се правят финансите на “Южен поток”, ще доведе до сериозни проблеми на България в Европейския съюз. Това са били моите разногласия. А не че той ме бил излъгал или не знам какво. Че тези компании с какво ги е купувал, като са били негови? Купувал ги е с кредити от банката естествено.
– На какво се надявате, за да се върнете в България?
– Аз искам гаранции за справедлив процес. В това статукво аз нямам никакви гаранции – нито за моя живот, нито за справедлив процес.
– Накрая: има ли документ, който да доказва дупката от 4 милиарда?
– Този документ е в главата на лабораторията “Лазов & Ангелов”, които са го привнесли в главите на следствието и прокуратурата.
- Иван Кръстев: Емиграцията вреди на България
Емиграцията вреди на България – най-умните българи са ни нужни тук, за да променят страната, а вместо това те я напускат, се казва в статия на политолога Иван Кръстев, публикувана в британския в. „Гардиън“.
Въздействието на имиграцията от Източна Европа върху Великобритания предизвика там разгорещени дебати през последните години. Това обаче, което до голяма степен се подминава без внимание, е степента, в която имиграцията променя и обществата, от които идват мигрантите, пише Кръстев и цитира статистика на в. „24 часа“, че през изминалите 23 години 3 млн. българи са напуснали България и са останали в чужбина, което е съществена демографска промяна за страна, чието население сега е малко над 7 млн. души.
Отбелязва се, че масовата емиграция на хора, чиято възраст най-често е между 25 и 50 години, нанесе огромна вреда на българската икономика и политическа система. Фирмите се оплакват от недостиг на квалифицирана работна ръка. Здравната система на България е лишена от кадърни медицински сестри, които могат да изкарат няколко пъти повече пари, грижейки се за някое семейство в Лондон, отколкото на нископлатена длъжност в някоя българска болница.
Повечето от най-добрите ни абитуриенти не кандидатстват в български университети, лишавайки ги от способностите си – след китайците българите сега са втората по численост чуждестранна студентска общност в Германия. И макар че повечето от напускащите възнамеряват да се върнат, прилагането на този план на практика често се оказва сложно. Малко вероятно е хората, които напускат родината си на млади години, да имат социални мрежи, които да ги привлекат обратно у дома, посочва авторът.
Кръстев завършва статията си с цитат на социологическо проучване по случай 25-годишнината от падането на Берлинската стена, в което се прави опит да се установят печалбите и загубите от посткомунистическия преход, както ги възприема обществеността. Резултатите бяха шокиращи за мнозина политици: огромното мнозинство от българите продължават да подкрепят членството на страната си в ЕС, но мнозина разглеждат последните две десетилетия по-скоро като провал, отколкото като успех, пише политологът. Те възприемат влизането на страната си в ЕС през призмата на деиндустриализация, нарастващото социално неравенство и корумпираните елити.
Все пак свободата на движението изпъква в изследването като единствения неоспорим успех от последните 25 години. Това е единственото нещо, заради което хората все още вярват, че ЕС има бъдеще. Което изправя лидерите на Европа пред дилема: ограничаването на свободата на движение може да помогне да се задържи Великобритания в ЕС, но крие риска да делегитимира европейския проект в очите на по-новите му членове, заключава Иван Кръстев.
Източник: Vesti.bg
- Ivan Krastev, The Guardian: Emigration is damaging Bulgaria
Britain’s gain is eastern Europe’s brain drain
by Ivan Krastev, The Guardian
Here’s a popular joke doing the rounds in my country at the moment. Three Bulgarian men, dressed in traditional Japanese costume and armed with swords, are walking down a street in Sofia. One of the passersby asks them who they are and what they want.
“We are the seven samurai and we want to make this country a better place,” say the men.
“Why are there only three of you then?”
“The other four are all working abroad.”
The impact of immigration from eastern Europe on the UK has generated a heated debate in Britain over the last few years. What is largely ignored in the flurry of arguments, however, is the extent to which immigration is also changing the societies migrants are coming from. Bulgarian daily 24 Chasa recently calculated that more than 3 million Bulgarians had left the country in the past 23 years and stayed away – a momentous demographic change for a country with a population now slightly above 7 million.
This ignorance has bred a number of lazy assumptions. One is the idea that emigrants are mainly people who would otherwise remain unemployed in their home country: migration allows them to find a job that then helps subsidise their relatives at home, thus improving the overall macroeconomic picture in eastern Europe.
In fact the reality is much more complex. Opening of the borders was both the best and the worst thing that has happened to Bulgarian society after the fall of the Berlin Wall. “I can only love what I am free to leave,” wrote East German dissident Wolf Biermann in the 1970s. For half a century Bulgarians were asked to love a country they were not free to leave, so opening the borders was unmistakably a welcome development. But since the borders have opened, a different question has posed itself: how do you change a country that you dream of leaving?
Mass emigration of people mostly aged between 25 and 50 has dramatically hurt the Bulgarian economy and its political system. Businesses complain about a shortage of qualified labour. Bulgaria’s health system is deprived of well-trained nurses who can earn several times more by taking care of a family in London than working at a low-paid local hospital. Most of our best graduates do not apply to study at Bulgarian universities, thus depriving them of talent: after the Chinese, Bulgarians are now the second biggest foreign student community in Germany. And although most of those who leave plan to come back, completing that plan often proves more difficult. People who leave their home country early in their lives are less likely to have social networks that would lure them back home again. And if they do come back, they often find their welcome to be less enthusiastic than expected: out of sight is out of mind. In Bulgaria, returning home is still often associated with failure to make it big in the wider world.
Another lazy assumption about eastern European migration is that it has made countries like Bulgaria a more liberal place. Living abroad in multicultural societies like Britain has opened millions of Bulgarian minds, the argument goes.
Yet you only have to read the blogs and Facebook posts of many Bulgarians living abroad see once experience–hungry east European immigrants transform into anti-immigrant xenophobes when it comes to how Bulgaria should deal with foreigners.
At worst you could argue that mass emigration is one of the main reasons why Bulgaria has been governed by the wrong people in recent years. Brilliantly talented individuals have undoubtedly benefited from the opening of borders, but so have at least two other groups: bad eastern European politicians and xenophobic western European parties.
In his classic book Exit, Voice and Loyalty, the American social scientist Albert Hirschman contrasted the two strategies that people have for dealing with poorly performing institutions. People can either “exit”– voting with their feet, expressing their displeasure by taking their business elsewhere – or they can decide to voice their concerns, choosing to fight for reform from within.
Hirschman knew that in most cases exit works well as a pressure for change but he also pointed out that “those who hold power in the lazy monopoly may actually have an interest in creating some limited opportunities for exit on the part of those whose voice might be uncomfortable.” Exit can bring reform, but under certain conditions it can also become a major obstacle for reforming society.
The mass anti-government protests that took place in Bulgaria in 2013 perfectly captured this paradox: protesters may have been shouting “We do not want to emigrate”, but in the end some of them did, because ultimately it is now easier to go to Germany than to make Bulgaria function like Germany. When some of the most active and critical citizens leave only three samurais are left to struggle for change. Going by the current level of corruption and poor political leadership in Bulgaria, this is not enough.
So could giving in to British calls to curb freedom of movement be a blessing in disguise for Europe’s east? Not so fast. A survey published last year to coincide with the 25 anniversary of the fall of the Berlin Wall, tried to establish the gains and losses of the post-communist transition in the eyes of the public.
The results came as a shock to many politicians: while the overwhelming majority of Bulgarians still support their country’s membership of the EU, many tend to view the last two decades as a failure rather than a success.
They see their country’s arrival in Europe through a prism of de-industrialisation, rising social inequality and corrupt elites. And yet freedom of movement emerged from the survey as the one unqualified success of the past 25 years. It is the one thing that makes people still believe that the EU has a future. Europe’s leaders thus face a dilemma: curbing freedom of movement may help to keep the UK in the EU, but it runs the risk of delegitimising the project in the eyes of its newer members.
- Държава на мафията или мафия на държавата?
Управляващите не могат да скрият факта, че отгледаха Цветан Василев в свой интерес
.
Светослав Метанов, Сlubz.bg
Активите, които LIC33 обяви, че е купила от Цветан Василев. Снимка: Веселин Боришев, Сlubz.bg Вчера в София се появи компания с никому нищо не говорещото име LIC33 и обяви, че освен 43-процентния дял на Цветан Василев в БТК е купила и 100% от НУРТС, 91% от собствеността във воeнния завод „Дунарит“, също 91% от другата военна компания – „Авионамс“, както и цялата собственост в пипълметричната агенция ГАРБ плюс мултиплекс оператора „Фърст Диджитал“, на който се разпространяват програмите на националните телевизии.
Цената от 1 евро е любопитна, но само като детайл. И на милиарди да бяха оценени ключовите активи, пак нямаше да е от значение.
Смисълът на подадената информация е съвсем друг. И той е, че сделката за изброените активи всъщност е един звучен шамар за българската държавност. Или по-скоро е доказателство, че тя не съществува – заменена е от неприкосновени лични интереси, гарантирани по неписано законодателство. Които много приличат на корупция.
Но продължаваме да гледаме завистливо Румъния и цъкаме с език: а бе, тия как го направиха!
Вчера се оказа, че Цветан Василев е продал нещо, което всевъзможни служби и институции в продължение на години се правеха, че не знаят, че е негово.
Падането на завесата
Мустакатият банкер си взе БТК по времето, когато пак управляваше ГЕРБ и когато медиите на тандема Василев – Пеевски безскрупулно възхваляваха харизмата на премиера и властващата партия. Тогава Бареков не бе политик, а се намираше в разкраченото положение на телевизионен водещ и мениджър на ТВ канал (пак на Цветан Василев). Медията се ползваше със статута на официоз. Министрите един през друг се надпреварваха да се вместят в сутрешния блок преди да разберем за поредната ювелирна акция със запомнящо се име на силовия вицепремиер Цветан Цветанов.
Бареков по онова време обясняваше на уважаемите зрители, че Бойко Борисов е най-великата личност в българската политическа действителност след демократичните промени.
Тогава, не сте забравили, държавните фирми дружно депозираха стотици милиони левове в КТБ, която растеше ли растеше и стана четвърта по активи в банковата ни система. БНБ и КФН уж проверяваха банката и уж всичко бе от хубаво – по-хубаво. Цветан Василев едва смогваше да си прибере наградите за банкер на годината, най-влиятелна личност и т. н.
Навремето никой не пита с какви пари е купена БТК, за която наскоро Василев обясни, че целият кеш е изваден от него, а руската ВТБ се е явявала само „номинален носител на акциите“. Ако е така, то това някак си е пропуснато от Комисията за регулиране на съобщенията, от Комисията за защита на конкуренцията и от правителството, които трябва да се интересуват при смяната на собствеността на големи компании, притежаващи стратегическа инфраструктура.
БТК обаче е в малко по-различна ситуация от останалите фирми, придобивани от LIC33. Това е актив, с който мустакатият банкер не криеше, че се разпорежда, за разлика от мултиплексите. В края на управлението на правителството на БСП и ДПС и по време на първия мандат на ГЕРБ Комисията за регулиране на съобщенията направи конкурси за лицензите за цифровата ефирна телевизия. Ведомството отстрани водещ инвеститор от бранша – виенската ORS на основанието, че имал тв канал в Австрия. Разрешителните бяха дадени на други компании. Чуждестранни. Инвеститори с опит, които нямали нищо общо с Цветан Василев…
На вчерашната пресконференция обаче се оказа, че все пак имали нещо общо и че той взел, че ги продал.
А и за ТВ7 се знае, че била негова. КРС обаче, когато са давали разрешителните, явно не са знаели тия подробности, иначе вероятно са щели да отстранят и цветанвасилевата фирма по схемата, по която скроиха шапка на истинския инвеститор.
Някой съмнява ли се?
В Министерството на транспорта, информационните технологии и съобщенията също нищо не са подозирали за казуса с мултиплексите. Иначе нямаше да пишат обяснение след обяснение до Еврокомисията как България не е нарушила общностните правила и че конкурсите са били съвсем честни и без дискриминационни условия. Вероятно са били много убедени в това, щом и парите за разяснителната кампания за цифровата телевизия (едни 17 милиона лева) бяха предоставени основно на свързани с Цветан Василев фирми и медии.
Включването на пипълметричната агенция ГАРБ в сделката с LIC33 е още по-любопитно. Това е официалната институция, предоставяща данни за гледаемостта на телевизиите в страната. Числата им са много важни за рекламодателите, които всяка година изливат щедри бюджети за много милиони левове. Пипълметрията би трябвало да е независима, да не е свързана с тв програми, за да не насочва парите в определена посока на принципа „слушаш-папкаш“. Но сега разбираме, че и това не е било така.
Собствеността на двете фирми от военно-промишления комплекс е като целувка печат за всичко казано дотук. В една държава, която е член на НАТО и Европейския съюз, няма как тази индустрия да не е в ръцете на доверена и безспорна личност. Няма как човекът да не е проверен внимателно няколко пъти от службите по сигурността и няма как той изведнъж да се окаже издирван от Интерпол.
След вчерашните изявления на нарочения за нов собственик на всички тези активи – московския белгиец Пиер Луврие, падат маските, че управляващите днес не са знаели какво е ставало вчера.
А преди шеф на БНБ бе Иван Искров. Такъв е и днес.
Тогава КРС се управляваше от Веселин Божков. И в момента се управлява от него.
Министър на транспорта, информационните технологии и съобщенията бе Ивайло Московски – кара втори мандат на поста.
В Комисията за защита на конкуренцията силният човек бе Петко Николов. Още си е там.
Навремето премиер беше Бойко Борисов…
.
- За 3 години над 5000 чиновници в България са назначени без конкурс
Всички партии са използвали вратички в закона, твърди депутатът Димитър Танев
Снимка: в. „Сега“ Вратички в закона и корупция позволяват неправомерни назначения в администрацията, обяви Димитър Танев, депутат от реформаторския блок, по БНР.
„В рамките на последните 3 години над 5000 служители са назначени в държавната администрация без конкурс. Само за последната година броят им е над 1700, които са назначени без конкурс и със заобикалки на закона, използвайки вратичките в съществуващия. Мандатните длъжности се заемат без конкурси, защото политическият орган може да не се съобрази с резултатите от него“, обясни Танев, който е зам.-председател на Комисията по бюджет и финанси и е един от вносителите на проекта за промени в Закона за държавния служител. В държавната администрация работят близо 100 000 души, обясни депутатът.
„Има две вратички, които съществуват повече от 10 години. Всички политически партии, които са управлявали, са се възползвали от тях. Първата е с назначаване на непълно работно време – примерно 7 часа или 7 часа и половина. Това назначаване е без конкурс. След известен период – би могъл да бъде месец, а може и 3 дни, тези служители се прехвърлят на други свободни длъжности в администрацията. Тоест има хоризонтална проводимост и много тежка корупция. Вторият начин за влизане в държавната администрация без конкурс е, когато служител бива назначен на място, където служителят отсъства дългосрочно. Половината от администрацията, която е новоназначена, минава през тези две вратички“, твърди Танев.
По думите му между първо и второ четене на закона ще бъдат предложени допълнителни мерки за затягане на правилата чрез въвеждане на т.нар. „централизирани конкурси“, чрез които процедурата ще бъде отделена от органа по назначаване.
Източник: в. „Сега“
- В Босилеград са сдържани за възторзите на Плевнелиев
Сънародниците ни в Сърбия настояват за поне още два локални гранични пункта с България
.
Горан Благоев, в. „Преса“
Плевнелиев разговаря с българи от Западните покрайнини по време на посещението си миналата седмица в Белград. Около него са сънародниците ни от Босилеград Александър Димитров и Иван Николов. Снимка: в. „Преса“ Пред българите в Сърбия се отварят светли хоризонти за решаване на всичките им проблеми, затлачвани с години. Такава надежда повя от президента Росен Плевнелиев при официалното му посещение в Сърбия. Не ще и дума. Позитивните емоции са патент на държавния ни глава. Опита се да ги придаде и на представителите на български организации и партии, с които се срещна в посолството ни в Белград часове преди да се върне в България.
„Президентът беше много радостен от това, което му е обещал за нас сръбският му колега Николич. Отвърнах му, че като знаем в какво положение са българите в Сърбия, ние нито имаме повод за радост, нито можем да сме щастливи като него.“ Александър Димитров от Босилеград, председател на сдружение „Глас“, не е единственият, който е сдържан към президентския ентусиазъм. Плевнелиев само щеше да има полза за имиджа си, ако се бе срещнал със сънародниците ни, преди да разговаря със сръбския президент Томислав Николич. Така поне
щеше да е подготвен за капаните
в които домакинът елегантно го вкара, и нямаше да е в ролята на „наивния хлапак“.
Плевнелиев прие за чиста монета заявлението на сръбския си домакин, че сънародниците ни вече нямат проблем с учебниците по български език – били отпечатани, предстояло разпращането им.Иван Николов, който ръководи Културно-информационния център на българите в Босилеград, е категоричен, че Николич е излъгал Плевнелиев: „Никой не е виждал тези учебници. А проблемът не е само с пособията за изучаване на майчин език. Трябваше да са преведени всички учебници от сръбски на български.“
Сънародниците ни в Сърбия са потомци на български граждани, населявали Западните покрайнини, които по силата на Ньойския договор са откъснати от България преди 95 години. Белград им е признал статут на национално малцинство с конкретни права, включително възможността изцяло да се обучават на майчин език. И това е генерален проблем, който още не е решен.
„Не е логично хората от Царибродско и Босилеградско, които 90% се самоопределят като българи, да бъдат питани искат ли децата им да учат български. Сърбите в Босна не се изясняват да учат ли сръбски, или не? Изясняват се за чуждите езици. Едно е децата да учат майчиния си език, друго е на него да им преподават всички предмети. Този проблем трябваше да постави Плевнелиев, не само за учебниците. Но дали го знае?“ – недоумява Драголюб Нотев, който оглавява Партията на българите в Сърбия.
Нотев е учител в гимназията на Димитровград (така след 1945 г. е преименуван българският град Цариброд). Сега единствено в тази гимназия изцяло се преподава на български, а сръбски се учи като чужд език. В основното училище обаче сръбският е основен, а българският е факултативен – едва по 2 часа седмично. Така е и в Босилеградската гимназия, а в тамошното основно училище български учат едва 30-40 деца.
Босилеградчани признават, че родителите нямат мотив
защото до 3-ти клас децата им учели своя език по учебници, но след това им го преподавали по записки.
„Смешно е да заявиш, че няма проблем с учебниците, а ние още да не сме ги видели. Да не се окаже, че не са отпечатани, и после сърбите да се оправдаят с грешка в превода“, опасява се Александър Димитров, който е изпитал на гърба си сръбската „привилегия“ и двете му деца да учат родния си език.
Белград виртуозно изигра картите си и с друг „български“ казус. Президентът Николич хвърли вината за спирането на седмичника „Братство“ върху Националния съвет на българското национално малцинство. То трябвало да го финансира вместо сръбската държава, каквато била старата практика. Официален Белград винаги извърта нещата ние да сме виновни – смята Драголюб Нотев и настоява вестникът да поднови излизането си, но със старото име „Глас на българите“. При това да се отпечатва в България, и то като приложение в някой от големите ни ежедневници.
Той обаче е скептичен за резултата от настояването на министър Даниел Митов пред сръбския му колега Ивица Дачич със закон да се гарантира на българското малцинство
медия на български език
въпреки настоящата медийна приватизация в Сърбия: „Ние и сега си имаме общинска кабелна телевизия „Цариброд“ и не вярвам някой да купи такава „медия“ в бедно градче. По нея сега се излъчват два хърватски канала и няколко сръбски чалги, но само една българска телевизия. Митов трябваше да настоява да имаме достъп поне до 10 български телевизии – само на 60 км от София сме, а не знаем какво става в България.“
Представителите на българските партии и организации в Сърбия все пак са впечатлени, че Плевнелиев приема като пътна карта за решаване на проблемите им Политическата платформа, около която се обединиха преди година. Позовал се на нея и в разговорите си с Николич. Сънародниците ни настояват за разкриване на поне още два локални гранични пункта с България, за присъединяването на българските села от Пиротско и Бабушнишко към Цариброд и Босилеград и за гарантиране на комуникацията между двете основни български общини в Сърбия чрез прокарване на първокласен път. Разочаровани са обаче, че Плевнелиев не е засегнал друг проблем – основните средства, които ЕС отпуска за трансгранично сътрудничество, се насочват предимно към сръбските общини, където няма българи.
„Прокуплье е на повече от 100 км от българската граница, но там имат много по-мащабни проекти с България, отколкото ние в Цариброд. За нас остават пари за фолклорни изяви, но не и за развитието на селското стопанство, например. Като сме бедни, да не сме без ум!?“ Драголюб Нотев няма илюзии, че до българите в Сърбия ще стигне нещичко от 35-те милиона евро, които Плевнелиев обяви като възможност за европейско финансиране на проекти в пограничните райони.
По време на президентската визита в Белград пролича също, че българската политика още робува на илюзията, че заради приемането й в Европейския съюз Сърбия ще започне истински да спазва правата на своите граждани с български произход. „Белград само имитира общностните ни права, а евроориентацията му е твърде крехка“, предупреждава босилеградчанинът Иван Николов.
Докато президентът и външният ни министър се хвалеха, че са разговаряли „искрено и честно“ със сръбските си домакини, благодариха за „ангажираността им“ към нуждите на българската общност, Николич и Дачич виртуозно ги качиха на шейната, щедро отрупана с обещания, които едва ли смятат да изпълнят.
Уви, президентът ни не за първи път проявява
дефицит на компетентност
по проблемите на традиционните български общности в чужбина. При официалната си визита в Тирана нелепо мълча срещу наглостта на албанския президент, че според преброяванията в Албания нямало нито един българин. Очевидно не знаеше, че населението на Голо бърдо и Корчанско местните албанци наричат „българци“…
„Няма да критикувам българския президент. Само ще го посъветвам да се информира например как неговият колега от Унгария брани правата на унгарците в Сърбия. Тях не ги принуждават да правят избор дали да учат, или не родния си език.“
Драголюб Нотев от Цариброд не е оптимист и за резултатите от заявеното до края на годината посещение на двамата президенти при тях. Ако и тогава Росен Плевнелиев не проумее колко виртуозен политик има в лицето на Томислав Николич, българите от Западните покрайнини ще се окажат пророци на своето безперспективно настояще и още по-нерадостно бъдеще. Тогава трудно някой ще ги освободи от комплекса им на „сирачета“, който имат и сега.
.
- Жребий и пряка демокрация
„Демокрацията се зароди от идеята, че всички, които са равни в един аспект, са равни абсолютно. Всички са еднакво свободни, следователно всички са абсолютно свободни… Следващата стъпка е, когато демократите, въз основа на твърдението, че всички са равни, настояват за равноправно участие във всичко.“
Аристотел
.
Явор Тарински*, Lifeaftercapitalism.info
Днес, в отговор на задълбочаващата се криза на представителността, на преден план излезе пряката демокрация като алтернативно предложение, издигано от социалните движения, надигащи се по целия свят. От една страна популисти и партийни функционери, в опит да привлекат гласовете на огромното мнозинство от недоволни от настоящата ситуация, обявяват за свое решение на съвременната криза полупряката демокрация на референдумите [1]. Самите социални движения, от друга, чрез своите практики, изведоха на преден план пряката демокрация на мрежите от „лице-в-лице“ асамблеи. В политическите дебати зачестяват обсъжданията относно реформиране на представителната демокрация, с цел повече гражданско участие [2], докато по улиците активисти обсъждат и опитват да създават автономни структури отвъд държавата и капитала, които потенциално да могат да послужат за основа на едно по-справедливо и прякодемократично общество.
За съжаление активистите от различните тенденции и застъпниците на споменатите тук визии често пропускат и дори съзнателно неглижират една друга практика – избирането чрез жребий, водеща своето начало от атинската полития, от която произлиза и самата концепция за пряка демокрация. Според Аристотел, избирането чрез жребий е основно за демокрацията, докато изборите са признак за олигархия [3]. В Атинската демокрация жребият, заедно с институцията на общата асамблея, позволявал на гражданите „да управляват и да бъдат управлявани“. Логиката на жребия произлиза от схващането, до което достига много векове по-късно и Лорд Актън, според когото: „властта корумпира“. Това сочи и всичкият натрупан емпиричен опит от тогава до днес. Затова, когато се налагало да се избират личности, които да заемат увластяващи постове, древните атиняни редовно прибягвали до избиране чрез жребий.
Застъпниците на пряката демокрация в повечето случаи имат цялостна и подробна визия за това как ще изглежда едно общество, управлявано чрез общи местни асамблеи, координиращи се чрез федеративни съвети на регионално ниво. Но когато се стигне до момента как ще се запълва членския състав на тези федеративни структури, често няма задоволителни отговори. Без значение колко децентрализирана е структурата на едно общество, опасността от възникване на формални и неформални йерархии, подкопаващи демократичните процеси, винаги остава налице и търсенето на механизми за тяхното предотвратяване трябва да бъде всеобща грижа, ако хората желаят пряката демокрация да продължи да функционира. Според Мишел Фуко „властта е навсякъде и извира отвсякъде“ [4]. В този ред на мисли тя не се ограничава само до една структура (държавата например) или до концентрацията на материални богатства в ръцете на даден елит. Тя е навсякъде, възпроизвежда се в нашите всекидневни взаимоотношения, език, култура и т.н.
Ако погледнем тази логика от антиавторитарна перспектива можем да заключим, че опасността в едно общество, основано на пряко гражданско участие, например излъчваните делегати да се превърнат в „професионални политици“ (в лошия смисъл на думата) е напълно реална. Днес в много групи, дори в такива, попадащи в антиавторитарния спектър, се появяват неформални йерархии и участниците често остават без механизми за справяне с тях, което постепенно води до корозиране на взаимоотношенията между активистите и дори до разпадане на дадената група. Избирането чрез жребий е механизъм именно за справяне с такъв тип проблеми, предотвратяващ утвърждаването на стриктни „политически“ роли.
Друг ключов аспект на жребия е активното гражданство, което той стимулира. За да може да функционира, пряката демокрация се нуждае от автономни индивиди, способни на критична мисъл и интересуващи се от обществените дела или с други думи: от активни граждани. Институциите, запълвани чрез механизмите на жребия служат като своеобразни университети по гражданство, в който хората се потапят дълбоко в политическия живот на обществото за даден период от време и придобиват усещане за отговорност, и през тях преминават, в зависимост от размера на общността, всички или голям процент от населението. Също така, знаейки че могат да бъдат избрани във всеки един момент, хората биват стимулирани да действат отговорно и да се интересуват от общите дела на обществото в своето всекидневие.
Жребият може потенциално да спомогне за еманципацията на жените. Докато при представителната демокрация (и изборите като нейн основен механизъм) правителствата са доминирани основно от мъже, при една институция с членски състав, излъчван чрез жребий, обществото може да реши конфигурацията мъже-жени да бъде изравнена [5]. Това важи с пълна сила и за маргинализираните общности. Като цяло при електоралните процеси почти винаги те остават непредставени, докато при избирането чрез жребий това може да бъде регулирано от обществото.
Разбира се, да мислим, че жребият сам по себе си ще попречи на възникването на демагози и „професионални политици“, е наивно. Но ако го приложим заедно с кратки срокове за заемане на дадената длъжност, отзоваемост и ротация, подобно на моделът, възникнал в Древна Атина, получаваме един цялостен набор от механизми, служещ за предотвратяване от възникването на олигархия.
Тук е важно да отбележим, че докато жребият може да е основен метод за избиране на длъжностни лица в едно прякодемократично общество, то някои длъжности ще трябва да запазят електоралния елемент. Някои задачи изискват експертиза, която повечето хора нямат, заради което ще е нужно гражданите да могат да избират измежду експертите, с които разполагат. В Древна Атина например чрез гласуване се избирали военоморски адмирали, архитекти и т.н., докато жребият доминирал сред избора на членовете на булето [6], магистратите и т.н.
Днес избирането чрез жребий в управлението не е широко разпространена практика. Някои примери, които заслужават внимание, са Гражданската асамблея в Британска Колумбия и Съветите за добро управление на Сапатистките автономни общности. Те предоставят емпирични доказателства, за това как би изглеждало избирането чрез жребий в една непряка (при първия пример) и една пряка (при втория пример) демокрация.
Гражданската асамлея в Британска Колумбия
През 2003 г. местното правителство на Британска Колумбия (Канада) създава избирана чрез жребий Гражданска асамблея, чиято цел е формулирането на референдумно предложение за нова електорална система за местния парламент. До тогава избирателната система на Британска Колумбия била стандартна, основана на избори, на които събралите най-много гласове съставят местно правителство. Много жители на провинцията обаче били недоволни от този модел, чувствайки липса на чуваемост на техния глас. Така вследствие на граждански вълнения и активност се стига до създаването на Гражданска асамблея за електорална реформа, съставена от 160 делегати, избрани на случаен принцип измежду всички жители на провинцията – по един мъж и една жена от всеки един от 79-те избирателни района на Британска Колумбия, плюс двама делегати от общностите на коренните жители.
Работата на Гражданската асамблея преминава през три етапа. От януари до март 2004 г. делегатите се събират всеки уикенд във Ванкувър, за да изучават алтернативни електорални системи чрез интензивни лекции, семинари и дискусии. Всеки делегат получава хонорар от 150 долара за всеки отработен уикенд. През вторият етап, лятото на 2004 г., делегатите взимат участия в серия от публични изслушвания из провинцията, за да обсъдят с обществото алтернативни модели и да чуят реакции и отзиви. През третият етап, есента на 2004 г., Гражданската асамблея заседава отново всеки уикенд с интензивни дискусии, в края на които делегатите изготвят референдумно предложение за нов избирателен закон [7]. За изненада на мнозина те не се спират на обикновена система за пропорционално представителство, а на една разновидност, позната като Система на единичния прехвърляем глас [8].
През май 2005 г. изготвеното от асамблеята предложение се дава за гласуване. Референдумът обаче не минава, защото електоралната активност е 57,3%, малко под нужните 60%. Една от причините за това е, че това допитване се ограничава единствено до сферата на представителността, която през последното десетилетие се намира в сериозна криза, която с времето се задълбочава. Но този експеримент ни дава ценен емпиричен опит, който можем да отнесем и използваме в изграждането на друг тип системи, отвъд представителната демокрация.
Съветите за добро управление на Сапатистите
От 1994 г. насам сапатистите изграждат и развиват сложна система, основана на радикална пряка демокрация, чрез която самоуправляват своите общности. Успоредно с общите асамблеи, които позволяват на хората от всяко селище в сапатистките автономни територии пряко да участват в управлението на своите общности, сапатистите са изградили паралелни структури, които да улесняват и спомагат за устойчивостта на прякодемократичните процеси.
Сапатистите са разделили своите територии на пет региона, които наричат караколи. В състава на всеки каракол влизат няколко общини (броят варира според каракола). Всеки един от тези караколи разполага с един Съвети за добро управление (СДУ) [9]. Съставът на всеки СДУ се избира чрез жребий. Всеки жител, живеещ в юрисдикцията на даден СДУ е длъжен да бъде негов член за две седмици, след което неговото място се заема от друг. Сапатистите са избрали жребия, за да не позволяват на никого, заемащ пост в съвета, да се корумпира или да попадне под влияние на външни сили. Също така той спомага за това в управлението на обществото нуждите, интересите и грижите на всеки жител в района на дадения СДУ да бъдат по-пълноценно изразени. Тези съвети издават закони и следят за тяхното изпълнение. Паралелно на тях във всяка община функционират общи асамблеи, които се занимават с местните проблеми.
По своята същност СДУ са институция, която позволява администрирането на сравнително големи територии, без да се излиза от рамките на хоризонталността. Обединявайки избиране чрез жребий, кратки срокове за заемане на длъжността и ротация, тези съвети по естествен начин допълват пряката демокрация, позволявайки максимално гражданско участие, допринасяйки за хармоничното съществуване на тези общности вече цели 20 години, предпазвайки ги от възникване на йерархии и олигархия.
Заключение
От всичко казано до тук става ясно, че жребият е органична част от пряката демокрация. Той изпълнява двойна роля – спомага и улеснява всекидневното администриране на по-големи територии, възпрепятствайки същевременно възникването на йерархии. Сам по себе си жребият не е достатъчен, както се вижда от опита, натрупан от експеримента в Британска Колумбия. В комбинация с институцията на общата асамблея, подобно на сапатистките общности обаче, той спомага за изграждането на устойчиви демократични процеси и активно гражданство.
Жребият може да бъде използван в различни контексти, както е видно от посочените по-горе примери. Неговото пренебрегване за сметка на други институции е грешка, както е грешка да ограничаваме пряката демокрация само до т.нар. „политическа“ сфера, както днес се опитват да ни убедят популисти** с прокапиталистически виждания. Трудно е да си представим как една група, движение или общество ще функционира наистина демократично ако не използва всички механизми на пряката демокрация, а избира само някои от тях, заменяйки останалите с недемократични такива. Това, че някои прякодемократични институции и механизми ще дадат негативни странични ефекти, каквито са основните опасения, не означава, че трябва да се откажем от тях. Именно чрез прилагането и експериментирането с такъв тип институции, структури и механизми още от днес ще можем да открием техните слабости и да ги коригираме.
Бележки:
[1] Link 1
[2] Link 2
[3] Аристотел – Политика
[4] Jonathan Gaventa – Foucault: power is everywhere
[5] Wright, Erik Olin.Envisionig Real Utopias.(2010), p.171
[6] Буле (на гръцки: βουλή, „съвет, съвещание“) — съвет, занимаващ се с администрирането на ежедневните дела, изпълняващ и други политически и административни функции. След реформите на Клистен неговият състав достига 500 души, избирани чрез жребий измежду всички граждани на Древна Атина.
[7] Amy Lang – „But is it For Real?“
[8] Единичният прехвърляем глас (ЕПГ) се организира около многомандатни райони, което повишава пропорционалното разпределение на местата в местния парламент, стига дадения района да излъчи достатъчно членове. ЕПГ също така използват пропорционален вот за подреждане на листите с кандидати във всеки район. На практика, кандидати от една и съща партия се съревновават, което дава на гласоподавателите повече избор върху това кой ще бъде техен представител, подкопавайки възможността на партиите да контролират своите кандидати от даден район. (Amy Lang, A New Tool for Democracy?)
[9] Melissa Forbis – „The Zapatistas at 20: Building Autonomous Community“––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––-
* Явор Тарински е активист и преводач. При своите преводи използва псевдонима mechanic955. Съосновател на социален център „Аделанте“ (София). Съставител на третата книга на проект „Живот след капитализма“ – сборника „Пряката демокрация на 21 век“. Съставител на сборника „Корнелиус Касториадис: Проектът за автономия“. Участва в Българския социален форум. Част от колектива на Agora International, като отговорник за библиографията на Корнелиус Касториадис на български език.
** Въпрос на авторско виждане. Мнението на авторите не винаги съвпада с мнението на редакцията на Eurochicago.com
- Проф. П. Иванов: Топим се с 9 души на час, последният българин ще изчезне през 2114 г.
Сега сме на 6-о място по смъртност в света и дори изпреварихме държави като Сирия, където има война. Генофондът ни е увреден и се раждат все повече деца с аномалии. 53% от всичките новородени през 2014 година нямат за майчин език българския – казва с тревога пред Faktor.bg изследователят проф. Петър Иванов.
Проф. Петър Иванов е заместник-председател на Центъра за демографска политика в България. Член е на надзорния съвет на Националната агенция за помирение и арбитраж, университетски преподавател и ръководител на катедра „Психология“ във Великотърновския университет.
.
Интервю на Васил Василев, Faktor.bg
– Проф. Иванов, каква е истината за демографската карта в България, доближава ли се това, което представи ЦРУ?
– За жалост, истината е много трагична и още повече се премълчава досега от всяка една власт. Тя винаги се е представяла в удобен за управляващите вид, с което се цели да не се тревожи обществото за демографската катастрофа. Трябваше да излязат данни от Демографския институт към БАН от 2012 г., които показваха, че тези на Националния статистически институт не са верни. Това го потвърди дори неговият ръководител тогава г-жа Ренета Инджова. Тя разкри, че в официалната статистика има 160 000 добавени души, които не съществуват, а са добавяни и още хора. Данните на ЦРУ, което не работи с фалшива информация, и тези, които ни се представят са 300 000 души.
– Каква е целта на манипулацията, за която говорите?
– Тези 300 000 несъществуващи лица са т .нар. мъртви души, които са удобни за всяко едно управление. Те помагат на партиите, тъй като с едни софтуерни данни, които никой не проверява и физически не отчита. Аз не вярвам на преброяванията на бюлетините. Още повече, че тези мъртви души обслужват всички тарикати в политиката. Ако се направи един европейски проект за инфраструктура, независимо дали е в някой голям или по-малък град, трябва да бъде мотивиран въз основа на броя на населеното място. Ако този брой е с 50-60 хил. повече, се получават и повече пари.
– Има ли начини да се направят реални изчисления за броя на хората, които живеят в дадено населено място?
– Големите вериги хранителни магазини, които навлязоха в България, правят свои маркетингови преброявания, за да проучат какви стоки се котират повече. Техните данни показват, те самите знаят, че населението не е толкова в даден град, колкото твърдят от НСИ. Разликата между двете цифри е 10-12% и показва, че не 100 000, а 90 000, примерно са хората в града.
– Вярвате ли на цифрите, които показват, че около 4000 емигранти напускат годишно страната ни?
– Не вярвам, разбира се. Как се получава така, че 4000 емигранти напускат страната ни, а имаме 2 млн. българи, които живеят навън? Само в един град като Чикаго в САЩ имаме 200 000 българи. Тези хора постоянно лъжат. Лекарските организации обявиха, че за 2014 г. са се родили 62 900 деца. Никой обаче не казва каква е разликата с 2013 г. В сайта на НСИ пише, че през 2013 г. са се родили 67 900 деца. Разликата излиза, че е около 4500 новородени, или 4% намаляване на раждаемостта за една година, което е ужасяващо. За сравнение през 1952 г. са се родили 183 000 деца. Поколението от тогава отива към края на живота си и наближава 70 г., тъй като за жалост средната възраст у нас е най-ниска в цяла Европа. Т.е., тези хора ще изчезнат.
– С колко души на ден се топи населението в страната ни?
– Починалите през 2014 г. не са обявени от НСИ, но през 2013 г. те са 109 000 души. Имаме всички основания да считаме, че миналата година са били малко повече, тъй като смъртността в северозападните райони вече е около 24 промила при средна цифра 15 за страната. Като извадим от приблизително 110 000 починали 62 000 новородени, се получава едно число от 47-48 000 души, с които годишно намаляват хората в България на този принцип. Искам да подчертая, че това е разликата, която се получава само от раждаемостта и смъртността. Намаляването на населението зависи и от още един фактор – емиграцията. Според ЦРУ емигрантите ни са 2,9 промила. Като ги съберем с 8,7 промила разлика от смъртност и раждаемост – правят 11,6. Т.е., държавата ни се топи с близо 70-80 000 души годишно, разделено на 365 дни, прави 220 души на ден, или – 9 души на час. Тази истина става все по-трагична. България в момента е на 6-о място по смъртност и дори изпреварихме държави като Сирия, където има война.
– За колко от тези 62 900 новородени българският е майчин език?
– Тези факти се премълчават умишлено от всички. 53% от всичките 62 900 новородени през 2014 година нямат за майчин език българския. Т.е., това означава, че българският етнос изчезва. В Русе от 1900 новородени през миналата година, 1004 са от майки, които са с различен майчин език. Друг основен проблем е, че над 2000 деца са изоставени само за 2014 г. Лекарите предупреждават чрез своите асоциации, че 11%, или около 7000 новородени са недоносени, а над 4000 са с аномалии, което е тревожно. Това показва, че генофондът в България е увреден и се засилват наследствените болести. Статистиките сочат още, че у нас има 180 000 деца с астма. Ако приемем, че в това число влизат юношите до 18 години, означава, че от 62 900 новородени през 2014 г. средната сметка показва, че 10 000 ще се родят със същото заболяване. Тревожно е, че само 60% от децата, които са се родили през миналата година, няма да имат генетично заложена болест.
– Кой носи вина за затриването на българския ген?
– Държавата 25 години се управлява от неграмотни хора, които нямат хабер от този проблем. АБВ уж си постави за цел да се погрижи за демографската катастрофа у нас, а Първанов взе да си подава оставката и отново нищо не се случи от програмата им. В България липсва производство, което да отвори работни места. В момента са останали повече келнерки и продавачки, които само пушат пред магазините.
– Необратим ли е процесът и могат ли да се привлекат така наречените външни българи, вместо да се приемат сирийски бежанци и араби у нас?
– В демографската катастрофа има заложен капан. Като попаднеш в него, няма излизане. Как ще ги докараме тези хора от Банат например? Кой ще ги издържа? Къде са им работните места? Те пак ще легнат върху нашия бюджет. Единственото, което ще промени това е, че няма да се раждат 60 000, а 100 000 деца годишно. Тогава обаче кой ще издържа тези новородени банатчета? И сега има пенсионери и социално слаби, които нямаме сили да издържаме.
– Кога да очакваме смъртта на последния българин?
– Ако нещата в демографски план вървят в това темпо, а тенденцията се запази, последният българин ще изчезне през март 2134 година, а последните ни сънародници ще са някъде в Кипър или Гърция.
- Гурково се превръща в малка Украйна
Бизнесмен с добро сърце от подбалканското градче Гурково в България осигурява работа и жилища на 150 украински семейства, предаде кореспондент на БГНЕС.
Снимка: Скрийншот от видео на БГНЕС Към момента в подбалканското градче има три семейства. Последният пристигнал е машиностроителят Александър Хроменко. Той е дошъл сам, за да подсигури необходимото за семейството си, след което ще ги доведе. Хроменко е имал собствен бизнес в Украйна, но войната му отнела всичко. От бомбардировките е загубил двете си жилища и фабриката.
„Нищо не може да се прави там. Нищо не работи. Училища, банки, магазини, нищо няма“, оплаква се бежанецът.
Посрещна го Кольо Атанасов – собственик на голяма фабрика и благодетел. Той ще осигури жилище и работа на новодошлия. За благородната си кауза бизнесменът не говори много, защото обяснението е просто: „Преди сто години наши роднини от Гурково са бягали в Украйна от ужаса на войната. Сега няма нищо по-нормално ние да ги приемем, бягайки от друг ужас, който се случва там“, каза Атанасов.
Кметът на града – Стоян Бонев приема с радост благородната постъпка на неговия съгражданин. „Ние приемаме наши братя. С най-искрени и добри чувства. Всичко възможно правим, те да се чувстват добре при нас“ – допълни кметът.
От страна на бизнесмена това не е първото благородно дело. Преди 4 години подари триетажна къща на едно от най-големите семейства в региона, това на Цанка и Иван Палови, които имат 13 деца. Осигури и работа на бащата.
Източник: БГНЕС
- По БНТ избраха най-обичаните български филми (списък)
По азбучен ред: „Време разделно“, „Всичко е любов“, „Вчера“, „Господин за един ден“, „Козият рог“, „Крадецът на праскови“, „Лачените обувки на незнайния воин“, „Опасен чар“, „Оркестър без име“ и „Осъдени души“ са 10-те най-любими филми на българските зрители.
.
Това показват резултатите от анкетата на БНТ, в която са участваха над 47 000 души. Зрителите на националната телевизия имаха време от 1 до 18 март, за да гласуват за любимия си филм сред 100 подбрани заглавия. Класацията е посветена на 100-годишнината на българското кино, а специално за целта бе продуцирано предаването „Лачените обувки на българското кино“ с водещи Параскева Джукелова и Стефан Щерев.
Всички филми от топ 10 са снимани преди 1989 г. На 11 място обаче изненадващо се нарежда комедията „Живи легенди“ на Ники Илиев (2014 г.), което предизвика много брожения в онлайн медиите. Следващите най-високо класирани съвременни филми са „Светът е голям и спасение дебне отвсякъде“ (21-о място) и „Писмо до Америка“ (26-о).
Най-младият гласувал зрител е 13-годишен и е предпочел „Всичко е любов“. Най-възрастният е дама на 88 години. Тя е избрала „Борис I“. Филмът, събрал най-много женски гласове, е „Всичко е любов“, а най-мъжкият е „Инспекторът и нощта“. Българският филм, събрал най-много зрители за всички времена, е „Хитър Петър“.
Предстои второ гласуване – до 6 юни зрителите ще могат да изберат любимия си филм от челната десетка (досегашните гласове няма да се зачитат в крайното класиране). Филмите от Топ 10 ще бъдат показани отново по БНТ, а преди всеки от тях ще бъде излъчен кратък филм, посветен на творбата и нейните създатели.
Ето и как са подредени филмите от номер 100 до номер 11:
100. Парчета любов, 1989 – режисьор и сценарист Иван Черкелов
99. Дом за нежни души, 1981 – режисьор Евгений Михайлов, сценарист Боян Папазов
98. Най-дългата нощ, 1967 – режисьор Въло Радев, сценарист Веселин Бранев
97. Една жена на 33, 1982 – режисьор Христо Христов, сценарист Боян Папазов
96. Мъже в командировка, 1969 – режисьори Гриша Островски, Тодор Стоянов, сценарист Любен Станев
95. Силна вода, 1975 – режисьор Иван Терзиев, сценарист Боян Папазов
94. Бягащи кучета, 1989 – режисьор и сценарист Людмил Тодоров
93. 24 часа дъжд, 1982 – режисьор Владислав Икономов, сценаристи Владислав Икономов и Никола Тихолов
92. С дъх на бадеми, 1967 – режисьор Любомир Шарланджиев, сценарист Павел Вежинов
91. Роялът, 1979 – режисьор Борислав Пунчев, сценарист Никола Русев
90. Вълчицата, 1965 – режисьор Рангел Вълчанов, сценарист Хаим Оливер с участието на Рангел Вълчанов
89. Всичко от нула, 1996 – режисьор Иван Павлов, сценарист Валери Петров
88. Мила от Марс, 2004 – режисьор и сценарист Зорница София
87. Мъже без работа, 1973 – режисьор Иван Терзиев, сценарист Николай Никифоров
86. Аве, 2011 – режисьор Константин Божанов , сценаристи Константин Божанов и Арнолд Баркус
85. Аз, графинята, 1989 – режисьор Петър Попзлатев, сценаристи Петър Попзлатев, Раймонд Вагенщайн
84. Екзитус, 1989 – режисьор и сценарист Красимир Крумов
83. Привързаният балон, 1967 – режисьор Бинка Желязкова, сценарист Йордан Радичков
82. Отчуждение, 2013 – режисьор Милко Лазаров, сценаристи Милко Лазаров, Георги Тенев, Китодар Тодоров
81. Звезди в косите, сълзи в очите, 1980 – режисьор Иван Ничев, сценарист Анжел Вагенщайн
80. На малкия остров, 1958 – режисьор Рангел Вълчанов, сценарист Валери Петров
79. Рапсодия в бяло, 2002 – сценарист и режисьор Стефан Москов
78. Хотел ”Централ”, 1983 – режисьор и сценарист Веселин Бранев
77. Иконостасът, 1969 – режисьори и сценаристи Христо Христов и Тодор Динов
76. Подслон, 2010 – режисьор Драгомир Шолев, сценаристи Разван Радулеско, Драгомир Шолев, Мелиса де Рааф
75. Цар и генерал, 1966 – режисьор Въло Радев, сценарист Любен Станев
74. Номер едно, 2011 – режисьор Атанас Христосков, сценаристи Атанас Христосков и Явор Михайлов
73. Сватбите на Йоан Асен, 1975 – режисьор Вили Цанков, сценарист Евгени Константинов
72. Дело № 205/1913 П.К.Яворов, 1984 – режисьор Киран Коларов, сценаристи Киран Коларов и Иван Дечев
71. Прилив на нежност, 1983 – режисьор Коста Биков, сценарист Руденко Йорданов
70. Любовното лято на един льохман, 1990 – режисьор и сценарист Людмил Тодоров
69. Изпити по никое време, 1974 – режисьор Иванка Гръбчева, сценаристи Братя Мармареви
68. Понеделник сутрин, 1966 – режисьори Ирина Акташева, Христо Писков, сценарист Никола Тихолов
67. Бариерата, 1979 – режисьор Христо Христов, сценарист Павел Вежинов
66. Изпепеляване, 2004 – режисьор Станимир Трифонов, сценарист Йордан де Мео
65. Бягай… обичам те, 1978 – режисьор Рашко Узунов, сценарист Кирил Топалов
64. Патилата на Спас и Нели, 1987 – режисьор Георги Стоев – Джеки, сценарист Христо Илиев
63. 13 – Ата Годеница На Принца, 1986 – режисьор Иванка Гръбчева, сценаристи Братя Мормареви
62. Йо-хо-хо, 1981 – режисьор Зако Хеския, сценарист Валери Петров
61. Граница, 1994 – режисьори Христиан Ночев, Илиян Симеонов, сценаристи Емил Тонев, Илиян Симеонов, Христиан Ночев
60. Инспекторът и нощта, 1963 – режисьор Рангел Вълчанов, сценарист Богомил Райнов
59. Love.net, 2011 – режисьор Илиян Джевелеков, сценаристи Нели Димитрова, Илиян Джевелеков, Матей Константинов
58. А бяхме млади, 1961 – режисьор Бинка Желязкова, сценарист Христо Ганев
57. Мадам Бовари от Сливен, 1991 – режисьор Емил Цанев, сценарист Илия Костов
56. Лавина, 1982 – режисьори и сценаристи Ирина Акташева, Христо Писков
55. Съседката, 1988 – режисьор Адела Пеева, сценарист Банко П. Банков
54. Вилна зона, 1975 – режисьор Едуард Захариев, сценарист Георги Мишев
53. Тилт, 2011 – режисьор Виктор Чучков, сценаристи Борислав Чучков и Виктор Чучков
52. Кит, 1970 – режисьор: Петър Б. Василев, сценарист Черемухин
51. Сбогом, приятели, 1970 – режисьор Борислав Шаралиев, сценарист Атанас Ценев
50. Шибил, 1968 – режисьор Захари Жандов, сценаристи Магда Петканова, Захари Жандов
49. Комбина, 1982 – режисьор Никола Рударов, сценарист Владимир Ганев
48. Мисия Лондон, 2010 – режисьор Димитър Митовски, сценаристи Алек Попов, Димитър Митовски, Деляна Манева
47. Дзифт, 2008 – режисьор Явор Гърдев, сценарист Владислав Тодоров
46. Селянинът с колелото, 1974 – режисьор Людмил Кирков, сценарист Георги Мишев
45. Бон шанс, инспекторе!, 1983 – режисьор и сценарист Петър Донев
44. Рицар без броня, 1966 – режисьор Борислав Шаралиев, сценарист Валери Петров
43. Два диоптъра далекогледство, 1976 – режисьор Петър Василев – Милевин, сценаристи Братя Мормареви
42. Ти, който си на небето, 1990 – режисьор Дочо Боджаков, сценарист Виктор Пасков
41. Преброяване на дивите зайци, 1973 – режисьор Едуард Захариев, сценарист Георги Мишев
40. Източни пиеси, 2009 – режисьор и сценарист Камен Калев
39. Отклонение, 1967 – режисьори Гриша Островски, Тодор Стоянов, сценарист Блага Димитрова
38. Щурец в ухото, 1976 – режисьор Георги Стоянов, сценарист Никола Русев
37. Бялата стая, 1968 – режисьор Методи Андонов, сценарист Богомил Райнов
36. Черните ангели, 1970 – режисьор и сценарист Въло Радев
35. Хитър Петър, 1960 – режисьор Стефан Сърчаджиев, сценарист Петър Незнакомов
34. Стъпки в пясъка, 2010 – режисьор и сценарист Ивайло Христов
33. От нищо нещо, 1979 – режисьор Никола Рударов, сценарист Николай Никифоров
32. Мъжки времена, 1978 – режисьор Едуард Захариев, сценарист Николай Хайтов
31. Куче в чекмедже, 1982 – режисьор Димитър Петров, сценарист Рада Москова
30. Маргарит и Маргарита, 1989 – режисьор и сценарист Николай Волев
29. Най-добрият човек, когото познавам, 1973 – режисьор Любомир Шарланджиев, сценарист Лиляна Михайлова
28. Специалист по всичко, 1962 – режисьор Петър Василев, сценарист Павел Вежинов
27. Борис I, 1985 – режисьор Борислав Шаралиев, сценарист Анжел Вагенщайн
26. Писмо до Америка, 2001 – режисьор и сценарист Иглика Трифонова
25. Дами канят, 1980 – режисьор Иван Андонов, сценарист Георги Мишев
24. Тримата от запаса, 1971 – режисьор Зако Хеския, сценарист Павел Вежинов
23. Любимец 13, 1958 – режисьор Владимир Янчев, сценарист Любен Попов
22. Топло, 1978 – режисьор и сценарист Владимир Янчев
21. Светът е голям и спасение дебне отвсякъде, 2008 – режисьор Стефан Командарев, сценаристи Стефан Командарев, Юрий Дачев, Душан Милич
20. Момчето си отива, 1972 – режисьор Людмил Кирков, сценарист Георги Мишев
19. Двойникът, 1980 – режисьор Николай Волев, сценаристи Братя Мормареви
18. Авантаж, 1977 – режисьор Георги Дюлгеров, сценаристи Георги Дюлгеров и Руси Чанев
17. Таралежите се раждат без бодли, 1970 – режисьор Димитър Петров, сценаристи Братя Мормареви
16. С деца на море, 1972 – режисьор Димитър Петров, сценаристи Братя Мормареви
15. Мера според мера, 1981 – режисьор Георги Дюлгеров, сценаристи Георги Дюлгеров и Руси Чанев
14. Тютюн, 1962 – режисьор и сценарист Никола Корабов
13. Хан Аспарух, 1981 – режисьор Людмил Стайков, сценарист Вера Мутафчиева
12. Да обичаш на инат, 1986 – режисьор и сценарист Николай Волев
11. Живи легенди, 2014 – режисьор Ники Илиев, сценаристи Ники Илиев, Николай Василевски, Саня Борисова-ИлиеваИзточник: в. „Сега“
- Над 25 държави признаха Арменския геноцид. Не и България
Общественици, интелектуални и културни дейци призоваха властта, олицетворена от президента Росен Плевнелиев, правителството чрез премиера Бойко Борисов и Народното събрание чрез председателя му Цецка Цачева, българската държава да признае арменския геноцид – информира сайтът Gantegh.agbubulgaria.org
Декларацията е подписана от общо 100 души, сред които академици, професори, писатели, драматурзи, режисьори, актьори, общественици, историци, журналисти и др. „Ако искаме да станем реално част от цивилизована Европа, сме длъжни да изразим своята морална подкрепа към една справедлива кауза, да покажем, че сме съпричастни към трагедията на арменския народ!“ – пишат в писмото си те.
През нощта на 24 април 1915 г. полиция нахлува в домовете на видни арменски интелектуалци в Константинопол и ги арестува. Само за няколко дни над 800 души – писатели, поети, журналисти, политици, лекари, адвокати, учители, свещеници, дейци на изкуството, са изпратени в централния затвор на турската столица. Жертва на тази първа вълна на изтребление стават светилата на арменската литература, музика, драматургия, поезия, най-големите умове на арменския народ.
След разправата с цвета на арменската интелигенция в Константинопол и на други места, идва ред на арменското население и в турските провинции. Настава невиждана етническа чистка, стотици хиляди арменци са избити, а онези, които оцеляват в кошмарните дни, са прогонени от родните си места. На депортация е подложено цялото арменско население. Огромни маси от хора – предимно жени, деца, стари и немощни хора (голяма част от мъжкото население между 18 и 45 години предварително уж е мобилизирано за война и изтребено още в казармите), биват изтласкани към сирийската пустиня. Онези, които не са убити, умират от глад, болести, изтощение, изнасилвания, издевателства…
Загиват милион и половина невинни хора. Планът на младотурските ръководители и идеолози като Таляат паша, Енвер паша, Джемал паша, Наим бей е осъществен с изключителна жестокост. По турските земи не остава и помен от присъствието на арменците. Спасяват се малцина.
Оцелелите, спасили се като по чудо от кланетата през 1915-1917 г., търсят пристан в други държави. Част от тях намират подслон и у нас, в България, която им отваря приятелски вратите си, за да ги приюти и да им даде шанс за нов, спокоен живот. Цар Фердинанд издава специален указ за приемането на арменските бежанци през 1915-1917 г., по-късно така постъпва и синът му Борис ІІІ, както и правителството на Александър Стамболийски. През 1922 г. България отваря границата си и без колебание приема измъчените и останали без дом и имущество арменци, които се опитват да намерят спасение от кървавите турски отряди. Няколко десетки хиляди бежанци преминават през този период през родината ни, някои от тях се установяват тук завинаги, а други продължават към други държави. И днес техните потомци с благодарност произнасят името на България, защото не са забравили, че в един отчаян за техните предци миг, това е страната, приютила ги по братски.
Над 25 държави признават геноцида. Не и България
Повече от 25 страни по целия свят осъдиха чрез парламентите си като престъпление срещу човечеството арменския геноцид, настояха Турция да признае извършеното варварство и да поиска извинение от арменския народ. Сред тези държави са Франция, Русия, Гърция, Кипър, Канада, Ливан, Белгия, Уругвай, Аржентина, Швеция, Уелс, Холандия, Словакия, Литва, Венецуела, Полша, Чили, Бразилия, Боливия, Шотландия, Швейцария.
Геноцидът над арменците бе признат и осъден и от влиятелни международни организации като Световният съвет на църквите и Европейския парламент. На 18 юни 1987 г. Подкомисията на ООН по правата на човека и Европарламентът приеха решение за признаването на Геноцида над арменците в Османската империя (1915-1917). Същата година Съветът на Европа прие решение, съгласно което отказът на днешна Турция да признае факта на престъпното деяние, осъществено от правителството на младотурците, е непреодолимо препятствие по пътя за членството на Турция в ЕС.
България обаче, която спасява десетки хиляди от бягащите от кланетата в Османската империя арменци, и до днес продължава да мълчи. Неколкократните опити на някои парламентарно представени политически сили да бъде приета декларация за признаването и осъждането на геноцида над арменците от 1915-1923 г., удрят на камък. Изнасяха се аргументи, които освен че са лишени от всякаква логика, поставяха дори под съмнение факта на извършеното преди 100 години престъпление. За първи и последен път през 1995 г. в българския парламент депутатите станаха на крака, за да почетат паметта на избитите през 1915 г. арменци.
През 2008 г. за първи път множество общински съвети в различни градове на страната – Варна, Пловдив, Бургас, Русе, Шумен, Бяла, Видин, Стара Загора, Кюстендил и други, общо 18, признаха и осъдиха деянието, извършено преди 100 години в Османската империя.
Имената на подписалите декларацията:
Акад. Константин Косев
акад. Васил Гюзелев
акад. Антон Дончев
акад. Георги Марков
проф. Любомир Халачев
проф. Ивайло Мирчев
чл.кор. Васил Проданов
д-р Иван Гранитски
Тодор Коруев – писател
проф. Борислав Стоев – художник
Никола Инджов – писател
проф. Иван Маразов
Кольо Георгиев – писател
Петър Караангов – писател
Валентин Караманчев – писател
Петър Анастасов – писател
Евтим Евтимов – писател
проф. Чавдар Добрев – писател
проф. Аксиния Джурова
Иван Комитски – директор на Държавния архив
Петър Берон
Стоян Райчевски
Тодор Иванов – директор на къща-музей „П. Яворов“
Бойко Ламбовски – писател
Христо Бойчев – драматург
акад. Людмил Стайков – режисьор
Кирякос Аргиропулос – режисьор
Томас Лафчис – спортен деятел
Анжел Вагенщайн – писател
Емил Кало – общественик
Павел Поппандов – актьор
Валентина Радинска – писателка
проф. Мирослава Кортенска – критик
проф. Георги Близнашки – Софийски университет
Христо Мутафчиев – актьор
Стефан Данаилов – актьор
Георги Мамалев – актьор
Искра Радева – актриса
ген. майор Нонка Матова
Георги Константинов – писател
Мария Стефанова – журналист
проф. Пламен Джуров – композитор и диригент
Георги Йорданов – общественик
Панчо Панчев – писател
Боян Ангелов – писател, председател на СБП
Мариус Донкин – актьор
Нешка Робева – общественик
Любомир Левчев – писател
Добромир Задгорски – поет
Поля Станчева – журналист
Божидар Димитров – историк
Милен Миланов – актьор
Владимир Зарев – писател
акад. Иван Юхновски
проф. д-р Стефан Лазаров
проф. Андрей Пантев – историк
Димитър Томов – писател
акад. Светлин Русев – художник
проф. Христо Матанов – историк
проф. Кръстьо Петков – икономик
Стефан Цанев – писател
Петко Колев – издател и общественик
Пламен Марков – треньор по футбол
проф. Георги Костов – композитор
проф. Боряна Христова – директор на НБ „Св. св. Кирил и Методий“
проф. Огнян Герджиков – преподавател в СУ
Найден Вълчев – писател
Васил Стойчев – актьор
Румен Сербезов – общественик
Недялко Йорданов – писател
Алберта Алкалай – журналист
проф. Петко Тодоров
Асен Йорданов – журналист
Пламен Павлов – историк
Румен Леонидов – литератор
акад. Валентин Бобевски – диригент
Михаил Белчев – поет и певец
Григор Велев – историк
проф. Огнян Бранков – детски хирург
д-р Тотко Найденов – лекар и журналист
акад. Дамян Дамянов – хирург
Красимир Премянов – председател на Съюза на тракийските дружества в България
Снежана Тодорова – председател на СБЖ
Ценко Минкин – композитор, председател на СБК
проф. Стефан Драгостинов – композитор
проф. д-р Катя Георгиева
проф. дфн Цветан Дачев
Алексей Стоев – председател на БТС
проф. дтн Димитър Ст. Димитров
проф. Борис Колев
Кръсто Терзиев – художник
Валери Васев – историк и поет
проф. дтн Хернани Спиридонов
доц. Д-р Пламен Ангелов
акад. Цветан Цветанов
проф. Бойко Рангелов – учен
Веселин Стоянов – военен пилот, журналист, писател
акад. Ячко Иванов
д-р Иван Иванчев – бивш посланик в Армения
Андрей Андреев – поет.
Източник: Gantegh.agbubulgaria.org
- Българин изкачи за 8 минути Айфеловата кула
Кирил Николов тича по стълбите на Айфеловата кула. Снимка: Скрийншот от видео на Нова ТВ Най-добрият български планински бегач, Кирил Николов – Дизела, завърши на второ място на изключително атрактивното изкачване по стъпалата на Айфеловата кула, проведено в Париж на 20 март.
Уникалното състезание събра световния елит в скоростните изкачвания на сгради. На старта в 20 часа застанаха 50 мъже и 10 жени, които трябваше да преодолеят 1665 стъпала и 290 метра денивелация до върха на кулата, предава XCoSports Bulgaria.
Кирил Николов, подкрепян от българската агитка под Айфеловата кула, направи страхотно бягане и поведе във временното класиране с много силно време от 8 минути и 12 секунди. Малко по-късно времето му бе подобрено с 21 секунди от миналогодишния победител в световната купа Пьотр Лободжински от Полша. Трети остана италианецът Бернард Дематис на 81 стотни след Дизела.
При жените първо място зае безапелационно, световната лидерка в спорта Сузи Уалшъм от Австралия с 9 минути и 44 секунди.
„Беше много тежко, както очаквах. Изключително съм доволен, тъй като това е първото ми участие в подобно състезание и успях да се представя добре. Конкуренцията беше жестока с водещите състезатели във вертикалните изкачвания. Полския състезател е специалист в дисциплината и най-добър през последните години, така че смятам, че първото му място е съвсем закономерно. Благодаря на всички в България за подкрепата и на екипа на XCoSpots с мен тук!“ – каза Кирил Николов, минути след награждаването в центъра на Париж. /Dariknews.bg/
.
- НАСА представи 18-моторен електрически самолет
НАСА представи задвижван от електричество самолет с 18 витлови мотора, предаде агенция ЮПИ
.
Размерът на крилата му е 10 метра, като двигателите се захранват с литиево-желязофосфатни акумулатори. Летателният апарат ще развива скорост до 320 километра в час и ще може да лети на височина от 3,65 километра. Електрическият самолет ще може да превозва 4 пътници, като ще преминава разстояние от 725 километра без зареждане.
Иновационният летателен апарат още не е готов за полет, но в момента се провеждат тестове с крилата на самолета, монтирани върху камион. Опитите се извършват на дъното на пресъхнало езеро във ВВС базата „Едуардс“ в Калифорния.
Проектът, стартирал през 2014 година, е наречен Leading Edge Asynchronous Propeller Technology project /LEAPTech/.
Източник: БТА
- Работещите българи в чужбина са повече от работещите в страната
Българите, които работят в чужбина, са повече от тези, които работят в България, съобщи Нова ТВ
Снимка: Скрийншот от видео на Нова ТВ Според данни на Агенцията за инвестиции, в страната работят около 2 милиона и 200 хиляди българи, докато извън граница препитанието си осигуряват 2 милиона и половина наши сънародници. На фона на тези данни, от днес официално започна кампанията за набиране на български студенти за работа в Съединените щати.
Програмата съществува от 2000 година. Само през 2013 повече от 7 хиляди студенти са намерили работа или са пътували отвъд океана. Най-често българските младежи работят като спасители, сервитьори, в хотели, в увеселителни паркове или хранителни вериги.
.
- Д-р Николай Михайлов: Да си българин е клопка
Интервю на Ива Йолова, сп. „Тема“
За реторичното буйство на елитите, за наглите жизнелюбци, лошо изтълкуваната свобода, за терапията на масовия страх – психоанализа на прехода
.
Снимка: Кomentator.bg Лекар психиатър и магистър по теология, д-р Николай Михайлов (1946) е преподавател по психиатрия и психология (в НАТФИЗ „Кръстьо Сарафов“ и НБУ) дълги години. Той е един от уюредителите на ДСБ, народен представител в 40-ото народно събрание, но разочарован, напуска партията с лидер Иван Костов. Съпругата му е психиатър нарколог, имат две деца. Д-р Михайлов се утвърди като един от най-колоритните и дълбоки наши политически психоанализатори.
– Как се промени психиката на българина за тези 22 години на политически промени, д-р Михайлов? Усвои ли уроците на демокрацията и доколко те управляват живота му?
– Това, което имаме, не е демокрация, а родово-котерийна олигархия. С подземието на върха. Тоталитарният елит беше възпроизведен като демократичен елит с неговите семейства, мрежи, навици и апетити. Контраелитът се оказа негоден да декомунизира страната, избра реторичното буйство и задкулисното съглашателство. За оправдание на своето малодушие посочи народната незрялост, лявоконсервативните предразсъдъци на болшинството. България подгизна в голяма двусмислица, в системно лицемерие. Преходът е провал на елитите, височайша некадърност.
Народът е отвратен от спектакъла на елитарното беззаконие, но отвращението му е лицемерно, защото търпи и имитира това, срещу което протестира. Това, което имаме, не е демокрация, а клептокрация. Власт на забогателите по несподелим начин. Демокрацията е система от културни навици, а не импортна стока за масова имитативна употреба. Никой не може да ни демократизира. И Уорлик не успя, въпреки че се потруди, в ярко нелепия му стил. Ред е на следващия.
– Ако днес трябва да говорим за „бит и душевност на българския народ“, какво се натрапва най-напред по отношение на бита? А – на душевността?
– Изпълзя вулгарен човешки тип, един нагъл жизнелюбец. Породи го либералната революция, лошо изтълкуваната свобода. Публичната среда е тежко увредена от простодушната му екстравертност, всестранната му доминация и натрапничеството на неговия идиотски вкус. Нищо по-отблъскващо от ексхибиционизма на лумпенизирания „предприемач“ от триумфа на набъбнал нагон, с врат, злато и изплезен поглед. Чудовищна красота. Мутрата и кандидат-мутрата са морално, естетическо и политическо бедствие. Казвам това с отвращение, признавам. Страната е пренаселена от мъже и жени с мощна порнографска аура и несломима воля за „осъществяване“. Хедонисти първо поколение.
– Приложимо ли е понятието на бившия английски министър на външните работи и лекар по професия Дейвид Оуен „синдром на хюбриса“? И може ли да говорим за някаква „зараза“, „епидемия“ по властта у нас? Или за генетични, наследствени болести, колкото и да се пази иначе българинът от приемственост и традиции?
– Хюбрис означава гордост, мания за богоравенство. Властта запълва пустотата, оттук и нейната притегателна мощ. Придобиващият власт се ражда в духовна и телесна красота, извисява се, в главата му звучи Вагнер. Еротизира женското въображение. Отнемането на властта се преживява като ампутация на „аза“, като психична екзекуция. Вижте лидерите с дълъг стаж, отляво и отдясно, до един зацепват по стълбите надолу, не им се слиза в анонимност. Пенсията се преживява като погребение на името, като изход в нищото. Нерядко рухват в алцхаймер, като форма на самозащита от травматизма на безвластието. Не тютюнопушенето, а безвластието е опасно за живота. Власт и смисъл са едно и също в политиката. Сигурно има и жертвени политици, над които бди ангел хранител, но типичният политик е във властта на демон. По-чувствителните знаят това. Чувал съм такива признания.
– Навремето – преди 10-ина години, Борис Димовски в едно наше интервю оприличи хората, свити от страха, на охлюви, вижда се там някакво подадено рогче ли, а всичко е под черупката… Какво става, когато наплашеният човек изпълзи от черупката?
– Човекът се нуждае от укритие, от дом. „Изпълзяването“ развеселява, но е свързано с риск. Не е изненада, че българският „охлюв“ е наплашен и социално свенлив. Животът е враждебно организиран за слабия. Цивилизацията щади слабия и укротява варварина, в определен смисъл тя е неестествена. Цивилизованият живот предполага грижа за уязвимия, но и култ към дистанцията, вежливост. Нашият стил е безцеремонен.
Няма смисъл да се разчита на масово „изпълзяване“, това ще е паника и нищо друго. Бунтът на наплашените не преобразява живота, а превръща в хаос заварения ред. По-добре несъвършен ред, отколкото съвършен хаос. Стара консервативна максима. Терапията на масовия страх е дълг на елита, от това зависи и неговото оцеляване. В лицето на Борисов имаме терапевт от класа, единствен от елита с бочувство за интимната българска конвенция, за страховете и уюта, за лекуващите интонации, за подкупващия тон. Безупречен демагог.
– Сега, когато уж идеологическото, политическото насилие не е узаконено от член номер 1 в конституцията, не върши ли неговата работа страхът?
– Да си българин, е клопка. Покана за щастие на сеизмичен терен. Българинът владее икономичен жизнен стил, без ексцес и разточителства. Страх, гняв и възторг – само на къси отсечки. Пиянствата на българския народ не са запойни, а епизодични. Бързо се разбягват в частни светове, „при сланината и булката“. Българинът е послушен не от страх, а от скептицизъм, от сакрално равнодушие. Прозрял е, че положението е непоправимо.
– Имаме ли си някакви обществени модни тенденции днес. И доколко те следват или се дистанцират от „висшата мода“ на зрели цивилизации по света?
– Навсякъде и тук, съществува мания за публичност и наслаждения. Светът е в плен на холивудската концепция за красотата, на престижното, елитно безобразие. Светът принадлежи на Джоли, Пит и Лейди Гага. Горко на злогледите.
Старият свят доизживява своя нарцистичен упадък с превръзка на очите. Римският клуб квалифицира отказа от осъзнаване като трети по значимост риск пред съвременния свят. Зрелите цивилизации са невнимателни към всичко, което не съответства на генералната потребителска линия. Фройдистки казано, съществуваме по принципа на удоволствието, а не по принципа на реалността. Старият свят е лукав и вдетинен. Спасението е невъзможно без ревизия на мирогледните основания, но това няма да се случи освен в катастрофичен режим или по някакво чудо.
– По отношение на конкретната политическа обстановка днес как се чувства един политически психоаналитик като вас?
– Отчаян съм от президента Росен Плевнелиев. Обяви, че земетресенията протичат без жертви, защото Господ Бог е „българин“. Както е казал Марк Твен, не за него, а за друг : „добър човек, в лошия смисъл на думата“. Непоправимо добър.
– И понеже е известна боята на вашите пристрастия, искам да ви питам… Какво да очакваме след последния трус при сините – предвестник на все „по-затихващи“ действия ли е, или на ново възраждане?
– Ще трябва да уточня, че нямам политически пристрастия, с това е свършено. Сините ми се струват безнадеждни. СДС е на път да се разцепи, за ДСБ чувам още по-лоши неща – след дълъг стаж в разпътството, завиват към морала. Планират аутодафе на Макиавели. Кибритът ще бъде от Костов.
– По роене сините са на път да отнемат рекорда на земеделските партии у нас? По повод последните скандали в СДС казахте, че се води борба на лидери от прехода със следващите поколения. Продължете коментара…
– СДС страда без лидер, ДСБ с лидер. Не се знае кое е за предпочитане. Най-силната фигура вдясно, тази на Иван Костов, е политически изчерпана. От втрещени фенове десница не става, това е общият извод. Напусналите ДСБ отказаха да веят палмови листа за прохлада на лидера и казаха сбогом на илюзиите. Добро решение. Препоръчвам го на всички, които милеят за душевното си здраве и за целостта на своя разум.
– Мартин Димитров се похвали, че е от председателите на СДС, оцелели най-дълго на поста си след Иван Костов и Надежда Михайлова. Има ли зависимост между оцеляването на „лидерите“ и „люспенето“ на привържениците?
– Оставката на Мартин Димитров е подарък за СДС, най-доброто от него в качеството му на лидер. Този прилежен либерален икономист, поет на пазара, с бронзов медал по оцеляване, както сам се е похвалил, има всички шансове да остане в историята като ликвидатор на СДС. Съгласието му да обслужи оцеляването на Костов чрез Синята коалиция, а после и да се надлъгва с него, до смешни призиви да се оттегли, го превърнаха в своеобразен лидерски анекдот, в пословично нелеп предводител. Хитрото реши да се сражава с лукавото и стана за смях.
– А докъде доведоха титаничните лидерски битки в лявото пространство?
– До това, че едната част от БСП ще иска следващите избори да бъдат спечелени, а другата загубени. Станишев ще казва „спечелих“, Първанов ще казва „загуби“. И докато се надвикват кой е спечелил и кой е загубил, ще се наричат другари в духа на ритуалното лицемерие. Партията им е лошо разединена, фронтът е обърнат навътре. Преходните партии са заложници на своите лидери. Политическата същност на партиите е редуцирана до невротичната същност на лидерите. Партията обслужва неспособността на лидера да се оттегли, комплексът му за несменяемост, конвулсиите на неговото его. Играта е унизителна, но се играе от партийните клиентели за целите на собственото им оцеляване.
– „Триумфът на минималната политика“ продължава ли, ако използвам ваш израз за модела на управление тук?
– Опасявам се, че България не може да се управлява нито зле, нито добре, а само посредствено. Бенефициентите на всяко управление са едни и същи, с лек превес на конюнктурно доминиращата банда. Това обстоятелство прави пробива в национален интерес много проблематичен и твърде условен. Огромна енергия се разхищава за преразпределение на територии, дискредитиране на противници и медийно фалшифициране на реалността. Ресурсите изтичат в корпоративните коридори и в канализацията на присъдружния криминалитет. Това, което се нарича народ, има статут на клакьор.
– Какви перспективи и шансове за електората прогнозирате за следващата изборна година?
– Въпроси има само около Борисов и Кунева. Останалото не крие изненади.
.
- „Красивият“ урок на най-грозната жена в света (видео)
Представете си, че сте на 17 и докато сърфирате в интернет, се натъквате на клип в YouTube, озаглавен „Най-грозната жена на света“ – и оттам ви гледа вашето собствено лице… Точно това се е случило с Лизи Веласкес, която днес е на 26, разказва MTV.
Тя има изключително рядко вродено заболяване – толкова рядко, че дори си няма име. Болестта засяга зрението и имунната й система, но най-видимата й проява е върху тялото й…
На пръв поглед Лизи, едва 27 кг, изглежда като жертва на анорексията – няма никакви телесни мазнини. Тя буквално е „кожа и кости“, защото всъщност не е в състояние да наддава на тегло.
Години наред обект на подигравки и обидни коментари, младата жена не се затваря в себе си, а прави собствен канал в YouTube, който вече има над 320 хил. абонати, и става влогър. Тя води и активна кампания срещу тормоза и дори свидетелства пред Конгреса в подкрепа на законодателната инициатива против подобни прояви.
Тези дни в САЩ се състоя премиерата на документалния филм „Едно смело сърце“ (A Brave Heart: The Lizzie Velasquez Story), който разказва нейната житейска история от самото й рождение.
А какво мисли за човека, качил онзи клип по неин адрес? „Бих му благодарила – защото ако не бях намерила видеото, то нямаше да ме тласне да променя нещата.“
Да стане мотивационен лектор я вдъхновява и речта, която изнася пред 400 свои съученици в гимназията, за да им обясни – по молба на директора – какво представлява заболяването й.
.
Лекцията й от поредицата TED Talks е най-гледаната за 2013 г. – над 7 млн. пъти. В нея Лизи споделя как е открила положителните страни на своето здравословно състояние и дори фактът, че вижда само с едно око, си има своите предимства…
Източник: Bulevard.bg
- Дрехите като право на живот
Р. Юлиева, Ovarna.bg
.
Илюстрация: ovarna.bg Охранители убиха човек във Варненски МОЛ, защото изглеждал като клошар, а директорът на Търговския център, в който се е случило това, Иво Тодоров, посочил: „че е информиран по телефона за смъртта на бездомен човек, който нямал сериозни претенции към външния си вид“.
Нека да е ясно. В МОЛ-а се влиза като в храм – с хубави дрехи и свалена шапка, това е мястото, където се продават мечти и право на живот. Нямаш работа там, ако си с непретенциозен външен вид, нямаш работа никъде, защото току виж си притеснил някого, ще го погнусиш, ще го разстроиш, ще извадиш най-лошото в него и можеш да го превърнеш в… убиец.
И трябва да го убиеш, а ако не ти стиска просто да си обърнеш главата на другата страна, за да не лъсне истината за твоите ценности, човещина, толерантност. Никой не може да скрие истината за себе си от клошар. Можем да приемем всичко, но не и „лошо“ облечен човек. Не и това.
Покойният вече Нягол не за първи път страда от модата – бил е обиран нееднократно, събличали са новите дрехи от гърба му, вземали са новите му обувки и се прибирал бос. Най-вероятно някой друг просто е искал да оцелее, защото е бил съобразителен и е знаел, че непретенциозният външен вид може да доведе до… смърт, мъчителна и жестока смърт.
Че няма държава е ясно, обаче има ли хора в държавата? Ако от тримата охранители нито един не се е притеснил, че отнема човешки живот просто така, за нищо, трябва ли всички ние да се притесним. Трима е повече от един, трима убийци е НИЕ.
Лека пръст на Нягол, човекът, станал жертва на суетата, дано в отвъдното няма дрескод. А вие, носете новите си дрехи и в никакъв, ама в никакъв случай не влизайте с непретенциозни дрехи в търговски център – може да бъдете убити!
А до управата на МОЛ-а, МОЛ-я поставете табелки на входа, редом до тези, забраняващи влизането на кучета – забранено за хора с непретенциозен външен вид – просто така за всеки случай, да не стават грешки, да си знаем.
.
––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
Бел.ред. В социалната мрежа Фейсбук граждани на Варна призовават за бойкот на търговския център, който се прочу с този трагичен случай. Създадена е група БОЙКОТ НА ГРАНД МОЛ ВАРНА, в която се призовават жителите и гостите на Варна по този начин да кажат ,,НЕ“ на насилието и на неговото толериране. Тази неделя, 22.03.2015 г., от 14.00 ч. местно време, пред Гранд Мол Варна ще се съберат хора, нарочно облечени със стари и непретециозни дрехи, за да покажат, че и бедните имат право на живот. Че печалбата и измамното лицемерие не могат да стоят над човешкия живот.
- ДАБЧ откри телефон за българите в Украйна
Координационен център за връзка с българите в Украйна започна работа в Държавната агенция за българите в чужбина (ДАБЧ).
Нашите сънародници ще могат да се свържат с Координационния център на специално открити телефонни линии и e-mail адрес. Телефонните номера са +359 2935 06 66, +359 886 83 97 52, а еmail адресът – е[email protected].
По време на първото заседание на Координационния център са били обсъдени възможностите за издаване на визи и евентуалните способи на държавата и общините при необходимост да съдействат на българите в Украйна. Към януари 2015 г. данните за удостоверителната дейност на Агенцията по отношение на украинските граждани с български произход не показвали тенденция за рязко покачване. По време на това заседание на Координационния център са били обсъдени и възможностите за изпращане на хуманитарна помощ за най-засегнатите райони в Украйна.
Координационният център за връзка с българите в Украйна е междуведомствен консултативен орган за получаване, оценка и анализ на информация за положението на българското малцинство в Република Украйна с оглед обстановка в страната. Непосредствената цел на центъра е да осигурява актуална информация за компетентните държавни органи и институции на Република България относно обстановката в Република Украйна и свързаните с това потенциални рискове за българското малцинство.
(Със съкращения)
Източник: Аctualno.com
- Професор от СУ към докторант по право в Кембрийдж: Британия има нужда от миячи на чинии
Анета Петкова, в. „Труд“
.
Златин Златев Златин Златев е най-новото българско попълнение като докторант по гражданско право на Кеймбридж от тази година. Успех, който постига, след като Софийският университет го къса три пъти на изпита за докторант.
Преди да стигне до Кеймбридж, Златин, който има диплома за магистър от СУ, е посъветван да получи такава от по-престижно място, за да има достъп до залите на вуза. И той завършва магистратура в Quееn Mery Universiti of London (вузът е трети по рейтинг). Отличник е на випуска, а дипломната му работа е с най-висок успех за последните 10 г. за университета.
Българинът, който завършва СУ през 2005 г. и работи у нас като юрист, иска да учи докторантура в Алма матер. Но през 2008, 2009 и 2011 г. го късат. Последният път подава жалба. „В отговор, проф. Иван Русчев ми обясни, че съм се представил много зле на писмената работа, но и като цяло нивото ми на интелигентност не е на нивото на СУ“, разказа Златев пред „Труд“.
Преди дни той написал в е-мейл до бившите си преподаватели: „Искам да благодаря на всички затова, че ме амбицирахте да си търся докторантура другаде. Трябва да знаете, че заради такива хора като вас България (и правната наука) са на такова ниво! Дано все пак ви е останала някаква съвест, за да може да си дадете сметка за това.“
В отговор получава следното писмо от е-мейл с адреса на проф. Русчев: „Радвам се за Вас, г-н Златев, Великобритания е велика страна, именно защото може да си позволи лукса да приеме и посредствените хора от цял свят, вкл. и желаещите да мият чинии. В България е доста по-тесничко, има места наистина само за най-добрите. Дано и на Велика Британия да не й се налага да прокопса, както за жалост България, с кадри като Вас. Наистина сте си намерили добре мястото.“
Златев е засегнат и разказва, че цял живот е работил като юрист, заминал за Лондон като такъв и сега упражнява професията си. „Никога не съм мил чинии, имам миялна“, каза той.
Златев кандидатства в Кеймбридж на база на високия си успех, получава и две препоръки от преподаватели, отговаря на всички условия и е избран за докторант. Не плаща обучението си, а само семестриалната такса от 7350 паунда на година (около 2 заплати).
Кой е Златин?
1999 – първо място на национални олимпиада по философия и участие в международна олимпиада по философия – Будапеща
1999 – оценка 6,00 на олимпиадата по литература
2000 – национална диплома за отличен успех и академични постижения.
2000 – приет в СУ право, на едно от първите места
2005 – списание „Търговско право“ отпечатва две негови статии, за първи път това списание публикува статии, написани от студент
2005 – завършва право в СУ с отличен успех (5,67)
2006-2013 – заема различни позиции като юрисконсулт и адвокат в София
2014 – завършва Queen Mary
2014-2015 – работи в Лондон като консултант по договорно право
2015 – приет pd докторантура в Кеймбридж
.
Деканът на Юридическия факултет на СУ проф. Сашо Пенов: Всеки университет е автономен
Всеки университет е автономен и има право да избира своите възпитаници. Не съм запознат с конкретния случай и ще ми трябва време да отворя архивите, да видя колко души са кандидатствали по времето на Златин Златев, колко са приети, какви са решенията на комисията и т.н. Не съм запознат и с критериите за избор на докторанти в Кеймбридж, за това и не мога да коментирам.
Мога само принципно да кажа, че при нас в последните години се явяват млади хора, които не са подготвени за докторантския изпит.
„Труд“ потърси и проф. Русчев за коментар, но мобилният му телефон бе на гласова поща.