Авторски
- Преди 70 години в Техеран Сталин постави началото на социалистическия лагер
Виктор Суворов (писател и историк) споделя мнението си за конференцията в Техеран през 1943 г. в ексклузивно интервю за „Гласът на Америка“: „Ако съюзниците бяха отворили „втори фронт“ на юг, а не в Нормандия, тогава социалистическият лагер никога не би възникнал. Решението, че САЩ и Великобритания ще направят десант в северната част на Франция, е най-великата победа на Сталин.“
По-долу публикуваме цялото интервю на руски език.
Виктор Суворов: Тегеран-1943 был началом большой комбинации Сталина
Писатель и историк поделился своим мнением о Тегеранской конференции 1943 года в эксклюзивном интервью «Голосу Америки»
В эти выходные исполнилось ровно 70 лет с момента проведения Тегеранской конференции лидеров Великобритании, СССР и США – конференции, на которой впервые Франклин Рузвельт, Иосиф Сталин и Уинстон Черчилль встретились лично для решения вопросов войны с Гитлером и послевоенного устройства Европы и мира. Бывший советский разведчик, перебежавший на Запад, автор исторических исследований о начале Второй мировой войны Виктор Суворов дал эксклюзивное интервью «Голосу Америки» со своей оценкой Тегерана-1943.
Данила Гальперович: Насколько исход войны был решен к концу ноября 1943 года, когда в Тегеране встретились Рузвельт, Сталин и Черчилль?
Виктор Суворов: Если мы посмотрим на стратегическую обстановку, хотя бы только на стратегическую обстановку Советского Союза на ноябрь 1943 года – 7 ноября Красная Армия взяла Киев, Днепр был форсирован. Где немцы теоретически могли удержаться – это на Днепре: это мощная военная преграда, правый берег – высокий, обрывистый. Когда их прогнали с Днепра – надеяться им уже было не на что. Началось движение немцев вспять, до этого были Сталинград и Курская битва, а с форсированием Днепра наступил полный перелом в войне. Можно сказать, что для гитлеровской Германии началось скольжение по ледяной горке вниз.
Д.Г.: В какой обстановке проходила Тегеранская конференция, и вообще, почему в Тегеране?
В.С.: Когда мы говорим о Тегеранской конференции, нужно сразу же иметь в виду, что после нее были еще две – Ялтинская и Потсдамская. Почему я считаю, что это при обсуждении Тегерана-1943 нужно держать в голове сразу – потому, что иногда часто мы не понимаем первый ход игрока, и только через два-три хода осознаем, зачем был сделан первый. Тегеранская, Ялтинская и Потсдамская конференции – это неразрывная сталинская комбинация, которую он выиграл полностью, вчистую. Давайте обратим внимание на общие моменты этих конференций. Один из главных общих моментов – все три конференции проходили во владениях товарища Сталина. Первая же из них, Тегеранская, происходит в Иране, который оккупирован советскими и британскими войсками. С советской стороны там было три армии, а с британской – две дивизии, то есть разница была огромной, и, фактически, это была вотчина Сталина. Он захотел провести конференцию в своих владениях, и США с Великобританией на это пошли: ведь еще в качестве возможного места был и Каир, и Стамбул, и еще несколько предложений, но Сталин сказал – или в Тегеране, или никак.
Д.Г.: Хорошо, но вы упомянули Ялту и Потсдам – они-то тут причем?
В.С.: Рад, что вы спросили. Именно посмотрев на то, где жили в Ялте Рузвельт и Черчилль – и почему они жили в Ялте – мы лучше поймем Тегеран. Итак, Ялта-1945, ненадолго как бы перенесемся в будущее. Раз уж президент США и премьер Великобритании оказались в Советском Союзе, то что мешало даже из той же Ялты привезти их в Москву, подав правительственный поезд? Что мешало им прилететь прямо в Москву? Мешало вот что: в Москве Рузвельт и Черчилль жили бы в своих посольствах, и товарищ Сталин не мог бы подслушивать их разговоры. Поэтому он пригласил их на берег Черного моря в бывшие царские дворцы, которые были заранее оборудованы прослушкой, и поэтому, когда завершилась конференция, «вы там у себя неофициально болтаете, а мы вас слушаем». Итак, вернемся в Тегеран. Британское и советское посольства находились рядом, их связывал брезентовый туннель-коридор, вокруг – ограждение из солдат, части НКВД, три кольца советских танков. А американское посольство находилось довольно далеко. И для встреч приходилось либо советским и британским представителям ездить к американцам, либо американцам приезжать в расположение британцев и советских. И тогда Сталин предложил Рузвельту – мол, посольство у меня большое, переезжай и живи в моем, чтобы не ездить. Как раз ко времени советская разведка докладывает, что враги хотят всех участников конференции убить или похитить, упоминается имя Отто Скорцени, и советской стороной хорошо организуется демонстрация этой угрозы. И Рузвельт перебрался в советское посольство вместе со всей своей делегацией. Сталин для его размещения даже повыгонял из посольства некоторых дипломатов, уплотнил всех. Генерал-полковник Сергей Штеменко, тогда – начальник Оперативного управления Генштаба, бывший тогда в Тегеране, вспоминал, что ему и его людям пришлось разместиться чуть ли не под лестницей, чтобы для американцев отвести много места. А Штеменко, между прочим, снабжал Сталина информацией о положении на фронтах, это не второразрядная служба какая-то. Штеменко даже пожаловался Сталину, и ему с его шифровальщикам в результате выделили что-то поприличнее.
Есть и еще интересная деталь, о которой вспоминал сын Рузвельта Эллиотт, который был с отцом в Тегеране. Он писал, что, живя в расположении Сталина, вынужден переносить некоторые трудности советского распорядка дня, в частности, бокал коньяка на завтрак. Эллиотт писал, что потом бывало много еще разной выпивки, причем с понижением, а не с повышением градуса – сладкое вино, шампанское, и так далее. Было даже ощущение, что Сталин знал какие-то цирковые трюки – ему, вроде бы, наливали из той же бутылки, но он почему-то не пьянел. В общем, делалось все, чтобы участники конференции плясали под дудку Сталина.
Д.Г.: Когда мы говорим про Тегеранскую конференцию, справедливо ли будет сказать, что на ней обсуждалось не столько боевое сотрудничество стран антигитлеровской коалиции и тактические вопросы, сколько послевоенное устройство мира?
В.С.: В большой степени справедливо. На конференции решался, в частности, очень важный вопрос о Польше, я напомню, что Польша была причиной, по которой Британия и Франция вступили в войну против Гитлера, по которой вообще началась Вторая мировая война. Так вот, по итогам Тегерана Польша была фактически отдана Сталину под контроль – страна, из-за которой гибли британцы в то время, как Сталин еще вовсю дружил с Гитлером. Кроме того, там решался вопрос о том, что будет с Эстонией, Литвой и Латвией – как мы помним, в 1940 году Сталин «подарил этим странам свободу», захватив их. И американцы с британцами в Тегеране, обсуждая будущее Европы, фактически одобрили этот захват – они не выразились «за», но и не выразились «против» того, чтобы эти страны остались в составе СССР. То же самое произошло с захваченными СССР в 1939 году территориями Западной Украины и Западной Белоруссии. Сталин сказал: «Это – мое». Там же ставился вопрос и о Восточной Пруссии, говорилось о том, что это – гнездо прусского милитаризма, и надо бы Кенигсберг передать под контроль СССР. Решение такое еще принято не было, но как бы заброс в эту сторону уже был сделан, и было понятно, что заброс был небезуспешный.
Д.Г.: А что говорили в Тегеране про «второй фронт», открытия которого Сталин требовал от западных держав буквально с первого дня войны Гитлера против СССР?
В.С.: Да, это очень важный вопрос. Главная претензия советских историков, генералов, всех подряд, включая Сталина, состояла в том, что США и Британия никак не хотели якобы открывать «второй фронт». Эта ложь повторялась активно во все советские годы, тогда как правда заключалась в следующем – это Сталину в 1939 году нужно было открывать «второй фронт» против Гитлера, чего он не сделал. К началу войны Гитлера против СССР Британия уже давно воевала с ним, они уже потопили линкор «Бисмарк», был Дюнкерк, была война в Африке, британцы бомбили Берлин, велись сражения в бассейне Средиземного моря. Британцы, таким образом, уже пытались блокировать Гитлера на западе и на юге. Советский Союз, в то время, как британцы воевали с Гитлером, поставлял Германии хлеб, нефть, железную руду, вольфрам, молибден, никель – все, без чего Гитлер не смог бы воевать. Главная же победа Сталина в Тегеране в смысле второго фронта заключалась не в удовлетворении его требования открыть второй фронт немедленно – это было сделано, но только через полгода, а в определении направления удара. Черчилль считал, что главный удар по Германии нужно наносить с «мягкого подбрюшья Европы» – с юга. Через Румынию, которая была для Германии главным источником нефти, через Грецию, Болгарию, Югославию. Если бы американские и британские войска высадились в этом районе, на юге, то в этом случае Германия бы быстро потеряла эти страны, и ей пришлось бы очень трудно – в Югославии шла партизанская война, да и другие страны были бы потеряны Гитлером очень быстро. Но это очень не нравилось Сталину, ему нужно было, чтобы США и Великобритания высаживали свои армии в Нормандии – с другой стороны Европы. Тогда у Сталина появлялась возможность захватить всю Восточную Европу, включая часть Германии, Венгрию, Чехословакию, и так далее. Если бы союзники высадились на юге, то никакого «социалистического лагеря» никогда бы не возникло. Решение о том, что США и Великобритания будут открывать «второй фронт» на севере Франции, было величайшей победой Сталина.
Източник: Golos-ameriki.ru
- Насилие беляза Черния петък в САЩ, идва Кибер понеделникът
Няколко епизода на насилие помрачиха Черния петък, когато по традиция американците обсаждат големите молове и магазини в търсене на изгодни оферти, съобщава ВВС.
В Чикаго полицаи са простреляли крадец в магазин, в Лас Вегас обирджия стреля по купувач, а полицай от Калифорния бе ранен по време на бой в мол. Това са само част от случките, съпътствали тазгодишния Черен петък, който все повече оправдава името си заради хаоса и разправиите, които често се развихрят сред тълпата.
И тази година дванадесет големи вериги отвориха магазините си с обещания за агресивни намаления. Само в клона на Macy’s в Ню Йорк се изсипаха над 15 000 души, създавайки истинска лудница, по думите на очевидци.
.
„Тук има толкова много хора, че направо не можеш да видиш какво всъщност се продава“, разказва бразилският турист Луиш Фигуейро.
В Чикаго полицията подгони крадец, който напусна голям магазин на Kohl’s с кола, влачейки служител на реда с нея. Общо трима души са били арестувани. В Лас Вегас мъж, закупил HD телевизор е бил нападнат и прострелян в крака на път за дома си. В магазин на Walmart в Южна Калифорния полицай се опитал да спре сбиване между двама разгневени купувачи и в резултат китката му била счупена; в същия магазин избухнали още две ръкопашни схватки. 23-годишен мъж бе напръскан със спрей от полицай, отзовал се на мястото на спор за телевизор в магазин на Walmart в Гарфийлд, щата Ню Джърси. Въпреки уверенията на управата на въпросната верига, че ще бъдат взети всички мерки за сигурност, магазин във Форт Уърт, щата Тексас е станал арена на масов бой, запечатан на видео от свидетели. И пак в магазин на Walmart в щата Вирджиния избухнала свада за паркомясто, в резултат на която били арестувани двама души.
По оценки на Националната федерация на търговците на дребно около 97 милиона американци се втурват към магазините по време на Черния петък. Миналата година при масовите покупки са били похарчени 11.2 милиарда долара, пише списание „Мениджър“.
Не забравили петъчните битки днешният понеделник ни предлага ново изпитание с реклами от рода на:
CYBER MONDAY STARTS NOW! 60% OFF EVERYTHING ONLINE!
- Отворено писмо до членовете на Факултетния съвет на Философския факултет при СУ „Св. Климент Охридски“
Проф. Янко Н. Янков-Вельовски е изпратил Отворено писмо до членовете на Факултетния съвет и до Декана на Философския факултет при Софийския университет, по повод скандалния казус с Людмил Георгиев, нарекъл протестиращите студенти „кретени“, „тъпанари“, „невзрачни джуджета“, „свине“.
Следва пълният текст на Отвореното писмо, публикувано тук.
––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
ОТВОРЕНО ПИСМО
.
ДО членовете на Факултетния съвет
на Философския факултет
при СУ „Св. Климент Охридски“ДО Декана на Философския факултет
проф. д-р Димитър ДинковКопие:
ДО Ректора
на СУ „Св. Климент Охридски“
чл.-кор. проф. дин Иван ИлчевДО членовете на Академичния съвет
на Софийски университет.
Уважаеми колеги,
Позволявам си да се обърна към вас, тъй като получих информация за поредния опит за манипулация, осъществен от лицето Людмил Георгиев, в която е замесено и моето име. Става дума за следното:
На 17 ноември (неделя) написах и датирах, и на 18 ноември (понеделник) 2013 г. по надлежния официален ред внесох и регистрирах в офиса на Върховната Касационна прокуратура и в офиса на Парламентарната Комисия за борба с корупцията и конфликт на интереси при 42-то Народно събрание официален текст, имащ характера на Искане за провеждане на Прокурорско и Парламентарно разследване.
Водещото официално заглавие на текста гласи: „Всички карти на масата и отговорност за престъпленията на всички обществено- и държавно-високопоставени лица от организираната престъпност, Специалните държавни служби, Прокуратурата, Съда, Правителството, Президента, и другите държавни институции! – 718“,
а подзаглавието е: „МЕРЗОСТТА НА ЗАПУСТЕНИЕТО или МНОГОРЪКИЯТ ШИВА НА КОРУПЦИЯТА“.Във визирания текст съм направил сравнително обстойно описание на дългогодишната дейност на лицето Людмил Георгиев, която пределно изрично и ясно съм квалифицирал като корупционна, престъпна и обществено опасна.
При това от текста пределно ясно личи, че даденото от мен обобщително описание на визираната дейност е основано върху вече отдавна появилите се в публичното информационно пространство многобройни текстове, като пределно ясно съм дал да се разбере, че моята заслуга се състои само в обобщаването на информацията в един отделен и цялостен документ.
Така, именно този документ беше официално внесен и регистриран в Прокуратурата и Парламента, където има следните входящи регистрационни характеристики:***Върховна касационна прокуратура, вх.рег. №13033 / 2013, V, 18.11.2013 г.;
***Народно събрание, Комисия за борба с корупцията и конфликт на интереси, вх.рег № ПГ-3194-Я-8, 18.11.2013 г.
–
За да са пределно ясни характерът и значението на този документ, както и контекстът на институционалното му депозиране и публично оповестяване, УТОЧНЯВАМ, че НЕГОВОТО ДЕПОЗИРАНЕ (РЕГИСТРИРАНЕ) както в Прокуратурата, така и в Парламента, А СЪЩО И ПУБЛИКУВАНЕТО МУ В МОЯ ЛИЧЕН САЙТ, Е СТАНАЛО ПО ЕДНО И СЪЩО КАЛЕНДАРНО ВРЕМЕ ЗАЕДНО С АНАЛОГИЧНИТЕ ПО СВОЕТО СЪДЪРЖАНИЕ, СЪЩНОСТ И ПРЕДНАЗНАЧЕНИЕ ТЕКСТОВЕ относно лицата:***Росен Плевнелиев, Президент на България;
***Сотир Цацаров, Главен прокурор на България;
***Камен Ситнилски, Екс-Заместник-Главен Прокурор и член на Висшия съдебен съвет;
***Всички официални длъжностни лица (Президент на България, Премиер на България, Кмет на София и други), които са обезпечили сключването на корупционния концесионен договор за водоснабдяването на град София чрез фирмата „Софийска вода“ И ЕДНА АНГЛИЙСКА ФИРМА, НАМИРАЩА СЕ ПОД КОРУПЦИОННАТА ОПЕКА НА ТОГАВАШНИЯ БРИТАНСКИ ПРЕМИЕР ТОНИ БЛЕЪР, както и всички прокурори и други държавни институционални лица, които са положили усилия да не бъде разследвана тази корупционна дейност и така от гражданите на София да бъде ограбена колосална сума пари, далеч надхвърляща МИЛИАРД И ПОЛОВИНА ЛЕВА.Отделно от това тези текстове са публикувани в моя сайт.
–
След регистрацията на документа относно лицето Людмил Георгиев изпратих от моя персонален имейл адрес официално писмо до Ректора на Софийския университет и до Ректорското ръководство, с което ги уведомих за посочения документ, надлежно приложен в прикачен файл.Решението ми да уведомя ръководството на университета беше дълбоко осъзнат мой дълг, тъй като документът вече беше публикуван в моя официален сайт, а също така и в сайта на електронния вестник „ЕвроЧикаго“, и би било некоректно онези, които са отговорни за нашата свята Алма Матер, да не знаят кой пребивава в нейните аудитории и се крие зад нейните дебели академични стени.
Точно 8 (осем) дни по-късно, на 26 ноември в сайта afera.bg се появи материал от лицето Людмил Георгиев със заглавие „ЧЕНГЕДЖИЙСКАТА КАМПАНИЯ СРЕЩУ МЕН НЯМА ДА МЕ УПЛАШИ ДА ИЗРАЗЯВАМ СВОБОДНО ТОВА, КОЕТО МИСЛЯ!“, в който по манипулативен начин се прави опит да се заблуди общественото мнение, че някаква задкулисна група води „ченгеджийска“ кампания“ срещу него – невинния, безстрашния борец за права и свободи.
Този опит за манипулация на читателската аудитория, чрез който въпросното лице се опитва да свърже по индиректен начин името ми с някаква анонимна „ченгеджийска“ група, разпространяваща компромати срещу него, е твърде елементарен, тъй като в депозирания от мен в Прокуратурата и Парламента официален документ няма абсолютно нищо анонимно – аз още в началото съм посочил имената си и всички възможни мои електронни и други координати, включително и точно посочен домашен адрес.
Бих добавил, че визираният манипулативен опит на лицето Людмил Георгиев е не само елементарен, но попада и под ударите на текстове от Наказателния кодекс, ала аз все пак пренебрегнах този факт и само си позволих незабавно да изпратя чрез Afera.bg до въпросното лице информация относно входящите номера на депозирания в Прокуратурата и Парламента документ (Виж: http://afera.bg/pozitsia/52819.html).
Защо ли не бях изненадан, когато разбрах, че лицето Людмил Георгиев,
въпреки че е било официално информирано за характера на документа с наименование „МЕРЗОСТТА НА ЗАПУСТЕНИЕТО или МНОГОРЪКИЯТ ШИВА НА КОРУПЦИЯТА“,
е останало вярно на своя стил и е продължило манипулативните си действия – този път спрямо членовете на Факултетния съвет на Философски факултет.С тази поредна манипулация обаче въпросното лице е допуснало фатална грешка – то не само е подценило интелигентността на своите колеги, но е пренебрегнало и моята непоколебимост, калена в годините, прекарани в комунистическите затвори.
Ето защо ви уведомявам, че давам под съд лицето Людмил Георгиев и основанията ми за това са следните:Първо.
Чрез съдържанието на документа, изпратен от визираното лице до Факултетния съвет на Философския факултет аз съм директно и недвусмислено наклеветен и ми е нанесена обида с твърдението, че съм бивш агент на комунистическата ДС.
На всеки политически компетентен и непредубеден човек му е известно, че по времето на комунистическия режим репресивните служби на ДС съставяха така наречените „черни списъци“, в които включваха имената на онези синове и дъщери на българския народ, които с течение на годините с цената на собствената си и на близките си хора съдба категорично и ясно демонстрираха своя непреклонен патриотизъм, демократизъм и антикомунизъм, и именно на тези хора службите скалъпваха фалшиви досиета – в България тези хора съвсем не са малко и аз съм само един от тех.Така, съгласно стратегическия замисъл на високопоставените престъпници от Държавна сигурност тези скалъпени досиета са имали предназначението да бъдат използвани срещу достойните синове и дъщери на българския народ като обществено-политически компромати, като оръжие за гражданско и обществено-политическо убийство с една единствена цел – отстраняване от обществено-политическата сцена именно на тези хора, което да бъде осъществено в така нареченият „момент Х“, имащ характера на политическа „промяна“, върху която промяна престъпниците от Държавна сигурност да осъществят своя тотален контрол, като сломят тяхната съпротивата и ги лишат от електоралната подкрепа на населението, и така да обезпечат безотговорност за червените палачи на българския народ.
Моето име беше на първо място в тези списъци, тъй като аз бях официално обявен от „Амнести интернешънъл“ за Политически затворник № 1 на комунизма в България.
Скалъпеното ми фалшиво досие беше извадено точно в настъпилия момент „Х“ – 1989-1990 г. (Национална политическа „Кръгла маса“ и Велико Народно Събрание), при това точно
когато след шестгодишен кошмар аз бях току-що освободен от затвора,
а в резултат на кошмара от оперативните мероприятия на Държавна сигурност половината от най-близките ми роднини вече бяха намерили смъртта си, а другата половина, вече безнадеждно болна, изживяваше последните си дни на мъки и страдания.Така, точно в този момент бях единственият
НАЙ-СИЛНО МОТИВИРАН И
НАЙ-ВИСОКОПРОФЕСИОНАЛНО-ЮРИДИЧЕСКИ КОМПЕТЕНТЕН
ДА СЕ СПРАВЯ ПО НАПЪЛНО ЛЕГИТИМЕН НАЧИН С ЧЕРВЕНАТА ПРЕСТЪПНА КЛИКА.Именно тогава, по времето на Националната политическа „Кръгла маса“ и Великото Народно събрание и непосредствено след това,
започнах поредната си битка срещу репресивните комунистически служби,
като в частност една от непосредствените цели на тази моя битка беше да изпратя на подсъдимата скамейка фалшификаторите на досиета и палачите на човешки съдби.Водих битката в продължение на 15 години, през което време почти всички, които бяха се оказали свидетели за моята невинност, бяха избити.
В крайна сметка битката ми се увенча с успех и
по Следствено дело №ХVІ-3/2004 г. на Софийската военноокръжна прокуратура
бе издадено Постановление,
в което изрично и пределно ясно е записано, че
„неизвестно длъжностно лице от Министерството на вътрешните работи“
е извършило „престъпление“,
изразяващо се в „манипулации с документи“,
като целта на въпросното престъпно деяние е била да бъде причинена вреда на гражданското лице Янко Николов Янков,
и че „от това са произлезли вредни последици“.От документацията по същото следствено дело е видно, че впоследствие е било прието, че наказателната отговорност на визираното „неизвестно длъжностно лице от Министерството на вътрешните работи“ „е погасена поради изтичане на предвидената в закона давност“.
Впрочем, информацията относно официалното становище на Софийската военноокръжна прокуратура по визираното Следствено дело №ХVІ-3/2004 г. впоследствие бе разпространена в множество печатни вестници и електронни сайтове,
който факт несъмнено обосновава тезата,
че всеки, който твърди обратното, носи отговорност, тъй като е знаел или, макар и фактически да не е знаел, е бил длъжен да знае истината в това отношение.Така, след всичките преживени от мен кошмарни страдания и след страданията и ликвидирането (фактическото убийство) на цялото ми семейство от комунистическите тайни служби (баба ми Петкана, дядо ми Янко, брат ми Камен, баща ми Никола и майка ми Евтима),
ДНЕС на сцената се появява лицето Людмил Георгиев, за да обяви чрез официален документ, че именно аз съм бивш агент на ДС.
За това негово гнусно и престъпно деяние аз давам под съд въпросното лице.Второ.
Чрез официалния документ, изпратен до членовете на Факултетния съвет, лицето Людмил Георгиев прави директен опит да внуши, че аз, в качеството на „бивш агент на Държавна сигурност“, се занимавам с инсинуации, разпространявам клевети, компромати и, че върша „опасни престъпления, за които са предвидени строги санкции“.
Както вече посочих, това е поредният опит за манипулация от страна на въпросното лице, тъй като всички мои действия са абсолютно изрядни от правна гледна точка – на 18 Ноември е депозиран от мен в Прокуратурата и Парламента документ, уличаващ лицето Людмил Георгиев в продължителна престъпна дейност по време на така наречения „Преход“.
Именно за неверните обвинения към мен в разпространяване на клевети и компромати давам въпросното лице на съд.Трето.
В публикацията си от 20.11.2013г. със заглавие „АЛООО, ТЪПАНАРИТЕ, КАТО СТЕ А ЛА „ОКУПИРАЙ УОЛСТРИЙТ”, ЗАЩО НЕ ОКУПИРАХТЕ БАНКИТЕ И ЗАЩО ТЪКМО ОЛИГАРХИЯТА ПРОКОПИЕВА ВИ Е ВОДАЧ?!“
и в публикацията си от 30.11.2013г., озаглавена „А ВИЕ ЩЕ СИ ОСТАНЕТЕ СВИНЕ!“,
лицето Людмил Георгиев публично и директно назовава студентите от Софийския университет „Св. Климент Охридски“ „кретени“, „тъпанари“, „невзрачни джуджета“, и индиректно ги нарича „свине“.
Това е публична обида към студентите, включително и към моята дъщеря, която е студентка в Софийския университет „Св. Климент Охридски“ ,
и това обстоятелство несъмнено също така е фактическо и правно основание да поискам от Правосъдието да бъде потърсена отговорност от визираното лице Людмил Георгиев.Уважаеми колеги,
В заключение си позволявам да уточня защо се занимавам именно с лицето Людмил Георгиев.
Отговорът ми е лаконичен – заради Смисъла и Разочарованието.
Смисълът на моя живот беше да водя битка срещу комунистическия режим за свобода и демокрация.
Заради този мой Смисъл бях осъден на 12 (дванадесет) години лишаване от свобода, от които
две години и половина прекарах в единична килия без прозорци,
без да видя небето и каквато и да е дневна светлина и
без каквото и да е излизане от килията,
а близките ми фактически бяха избити заради категоричния им отказ да направят публично изявление, че ме порицават и се отказват от мен.Най-голямото разочарование дойде после, след излизането ми от затвора през късната есен на 1989 г.,
когато пред всички нас изгря Надеждата,
която впоследствие бе жестоко и перверзно потъпкана от Людмиловците на „Прехода“ и фактически се превърна в химера.Именно заради потъпканата надежда аз се заех да обобщя в отделен документ и да извадя пред обществеността деянията на лицето Людмил Георгиев и неговото близко обкръжение.
При това не само неговото, а и на онези високопоставени личности, които именно в този момент продължават престъпната си дейност по унищожаването на Надеждата, включително и на Надеждата на нашите деца – студентите от нашата свята Алма Матер.
И макар че именно разочарованието беше причината за оттеглянето ми от активна политическа дейност,
Надеждата и Смисълът отново се възвърнаха у мен,
когато на българската политическа сцена излязоха студентите – нашите студенти, нашите деца, нашата надежда!Представете си само – точно студентите, нашите деца, издигнаха точно същия лозунг, който винаги и неизменно е стоял в основата на моя живот в продължение на четвърт век след така наречените „промени“ – „ОТГОВОРНОСТ ЗА ПРЕХОДА!“
И именно тогава разочарованието ми се превърна в Гняв – неописуем гняв към Людмиловци, които изправиха пигмейския си политически ръст срещу нашите студенти, срещу нашите деца, срещу нашата Надежда!Не е за вярване и аз наистина не повярвах на очите си, че е възможно университетски професор, за какъвто се представя лицето Людмил Георгиев, публично да нарича собствените си студенти „кретени“ и „тъпанари“.
Не повярвах на очите си и днес, когато прочетох в Afera.bg, че същото лице отново и в условията на продължавано престъпление е нарекло студентите „свине“ и „невзрачни джуджета“.Уважаеми колеги,
уважаеми мои приятели и познати,
тъй като с повечето от Вас се познаваме лично вече почти половин век, през което време аз съм чел почти всички ваши научни трудове и в лични разговори изрично и ясно съм изрязявал възхищението си от написаното от вас,ДНЕС СЕ ОБРЪЩАМ КЪМ ВСИЧКИ ВАС,
ЗА ДА ВИ КАЖА, ЧЕ МИ Е МНОГО, МНОГО ТРУДНО ДА ПОВЯРВАМ,
ЧЕ ВАШАТА ВИСОКА АКАДЕМИЧНА КОМПЕТЕНТНОСТ, ТОЛЕРАНТНОСТ И ТЪРПИМОСТ
В ДЕЙСТВИТЕЛНОСТ МОЖЕ ДА СЕ СЪЧЕТАВА И СЕ СЪЧЕТАВА И С
престъпната патологична арогантност на лицето Людмил Георгиев.Наистина не е за вярване, че някъде по света може да съществува такова академично безхаберие като това на Ректорското ръководство на Софийския университет,
което е оставило една от най-емблематичните фигури на проваления български Преход да дерибейства и издевателства над собствените си студенти.Не е за вярване наистина, че не можем да се събудим от патологичния кошмар, в който живеем, и да изринем с един замах престъпните гноми, които съсипаха живота ни…
Неделя, 1 (първи) декември 2013 г.
Янко Н. Янков
- Ефектът на мама, благодарение на който България оцелява
Те ходят на гурбет, за да пращат пари на порасналите си деца тук
.
Марта Радева*, в. „Сега“
Социолозите нарекоха ефект на мама нежеланието на младежи, родени през деветдесетте години, да си търсят работа, след като „мама праща пари от чужбина“. Гледах репортажа по телевизията, но не видях нахални млади готованковци, а смутени момичета, уморени от хлопане по много врати, останали неумолимо затворени за тях… И все пак сигурно е можело да станат сервитьорки или барманки в някое заведение, пък било то и долнопробно; да продават на сергия вестници или зеленчуци; да метат улиците… Работа има, стига да я искаш, а не да харчиш паричките на мама, спечелени в чужбина, докато години наред се е грижила за болни хора в Англия, Гърция или Кипър… Какво като си завършила приложна лингвистика?! И майка ти е филоложка, но сменя памперси и не се оплаква!
Имам няколко приятелки с висше образование,
които мият чинии и перат чаршафи в чужбина. Завършила българска филология, Нора* беше сред най-харизматичните млади учителки в родното си южно градче. Но след раздялата с мъжа си остана без жилище, с две деца. Наложи се да ги остави при родителите си и да замине за Гърция. Петнайсетина години оттогава. От обикновена прислужница Нора израсна до уважавана и търсена (поради трудолюбието, сръчността и дискретността си) домашна помощница на повикване със самостоятелна квартира. Но пътят й до това относително благополучие мина през упорито учене на гръцки език с помощта на книги и телевизионни предавания; през изпити и изпитания. Стъпка по стъпка крехката, дребничка българка спечелваше доверието на домакините, за които работеше, с непринуденото си (защото е вградено в нея от детството, а не прието като роля) добронамерено отношение към всички. Разказвала ми е как, докато самата тя глади, стопанката на къщата (учителка по гръцка литература), я моли да й разказва за героите от древногръцката митология, защото много сладкодумно говорела. В друго семейство момченцето не искало да заспи без приказките на Нора… През това време нейните собствени деца заспиваха без приказка. Току-що завършила езикова гимназия, дъщеря й се обади, че се жени. Не беше я виждала от три години и новината я стресна. Кое момиче, желаещо да постигне нещо в живота, се жени на 19 години сега?! За кого се жени? Какво е станало с детето ми, докато ме няма? Или може би очаква дете? Слава богу, детето не очакваше дете, момчето се оказа свястно, заедно записаха английска филология в Софийския университет, заедно учиха след това в Германия; заедно работят и сега там – тя преподава английски на студенти, той е музикант. Но докато се лутаха, отчаяно желаейки да се реализират в България – от София в Пловдив, после в Благоевград и отново в София, мама, разбира се, продължаваше да изпраща парички. Защото, като се вглеждаше в захабените си от препаратите ръце и когато сутрин в огледалото едва разпознаваше подпухналите си от недоспиване очи, мама си мислеше, че може да понесе още колкото трябва подобни години само децата да не преживеят никога онова, което се случва на нея…
Друг случай. Млада пианистка, дъщеря на учителката ни по френски, изгубила надежда в музикалната си кариера, няколко години издържаше себе си и малкото си момченце със сезонна работа. После замина за Франция. И там е камериерка в хотел, но парите, които получава, стигат на родителите й, за да отглеждат без особени материални затруднения внучето си, едно от хилядите скайп деца на България. Иво вече е второкласник. Има си всичко. Свири на пиано… Но мама му говори само от компютъра. А когато се скрие от екрана, сигурно се успокоява, че всичко това си струва, защото го прави и за детето си. И не би спряла да изпраща изстраданите си, изкарани със загрубелите си пръсти на някогашна пианистка, пари, докато не бъде сигурна, че Ивайло ще победи неблагополучието на собствената й съдба…
Това са само два от случаите на заточените от милата ни родна действителност мами, които познавам. А
колко ли от двата милиона българи, живеещи в чужбина, са жертвоготовни мами
Има сред ромските деца във всеки клас добре облечени момичета и момчета, със смартфони, слушалки и добро самочувствие. Те рязко се отличават от облечените в стари нечисти дрехи, с гладни очи, често отсъстващи свитички циганчета. И причината за този контраст е ясна: мама и татко работят в чужбина. Какво точно работят, достатъчно почтено и престижно ли е? Не е важно. От значение е, че мургавите деца не създават проблеми: чистички са, не просят, не крадат, учат се сравнително добре, редовно посещават училище. Изобщо: ефектът на мама. Мама Европа, благодарение на чиито работни места и изстраданите пари, идващи от Гърция, Кипър, Италия, Испания, Англия, Германия… някак си оцеляват не само ромите, но и икономиката на България. И престъпността в държавата ни се удържа в някакви поносими граници. Ефектът на мама, заради който от десетилетия българските политици не си дават особено зор да направят нещо съществено за собствения си народ…
И днес аз не се притеснявам за момичетата и момчетата, родени през деветдесетте. Горчивият майчин хляб ще лежи „като неплатен огромен данък“ (П. Матев) върху съвестта им и ще ги подтиква да вървят напред. Не се притеснявам и за техните майки. Открай време светът се крепи на майчините жертви и на майчините молитви. Страхувам се обаче за онези и от онези, които (защото не познават саможертвата) реват с цяло гърло: „Чужденците вън!“. Вън откъде? От България? Или от Европа, където нейните (на България) деца, благодарение на които страната ни все още диша, също са чужденци. Но по-силен от страха е срамът. Той обаче е недостъпен за примитивните съзнания…
––––––––––––––––––––––––-
* Авторката е учителка.
- Цензура на световния форум на демокрацията
ПРЕЗЕНТАЦИЯ НА BALKANLEAKS БЕ ГРУБО ЦЕНЗУРИРАНА НА СВЕТОВНИЯ ФОРУМ НА ДЕМОКРАЦИЯТА
Видеозапис от цяла сесия не бе излъчен заради споменаване на Буда и Моника
Карикатура: Aurélien Cantou
Журналистите от Биволъ Асен Йорданов и Атанас Чобанов бяха поканени от Съвета на Европа да представят платформата Болканлийкс на Световния Форум за Демокрация, който се проведе в сградата на Съвета на Европа в Страсбург от 23 до 29 ноември. Болканлийкс /Balkanleaks/ и канадската инициатива OpenNet, която следи за цензурата в интернет бяха водещите презентации в панела озаглавен „В търсене на прозрачността“ (LAB 5), част от Тема 1: „Алтернативи на представителната демокрация“.
Видеозаписът от този панел бе единственият, който не беше качен на сайта на форума. Информацията, която получихме от високопоставено официално лице в Съвета на Европа е, че цензурирането е станало по нареждане на Главния секретар на Съвета на Европа Торборн Ягланд. Причината – в презентацията на Болканлийкс са споменати имената на Бойко Борисов – Буда, Сергей Станишев и Моника Йосифова.
Освен журналистите от Биволъ и Адам Сенфт (Adam SENFT) от OpenNet в същия панел се изказаха конституционния съдия от Южна Корея Юнг-Уон Ким (Jung-Won KIM), главният секретар на австралийската Wikileaks Party Джон Шиптън (John SHIPTON), професор Шантал Кутажар (Chantal CUTAJAR) от Международната обсерватория за финансова прозрачост /COIFT/ и на френския клон на Transparency International. Рашел Олдройд (Rachel Oldroyd), редактор от английското Бюро за разследваща журналистика. Дискусията се модерираше от съдията в ЕСПЧ Джулия Лафранк (Julia LAFFRANQUE), а докладчик пред пленарната сесия беше посланикът на Нидерландия в Съвета на Европа Елен Берендс (Ellen BERENDS).
Всяка от дискусиите беше докладвана на пленарна сесия и участниците във Форума имаха възможност да гласуват онлайн и в пленарна зала с ДА или НЕ на въпроса дали съответната инициатива увеличава значително влиянието на гражданите над процесите на вземане на политически решения и дали прави демократичните институции по-прозрачни и отчетни. Инициативата Болканлийкс /Balkanleaks/ получи 74% положителни и 26% отрицателни вота в онлайн гласуването. В пленарна зала 83% гласуваха с ДА, срещу 17% с НЕ. Сравнението сочи, че това е един от най-високите рейтинги от всичките над 20 конференции в Световния Форум.
Скрийншот от гласуването в зала за Балканлийкс. Пълен запис от гласуването в пленарна зала може да бъде видян тук
Самата презентация бе изслушана с огромен интерес и бе приветствана с аплаузи. Говорителите бяха специално поздравени персонално от водещите панела и всички останали експерти в залата.
Впоследствие се оказа, че специално за нея беше пристигнала многобройна българска група съставена преобладаващо от администратори и магистрати. След края няколко човека обсадиха Асен Йорданов в кулоарите и шумно нападнаха журналиста с думите, че било недостойно да се говори критично за България на подобен форум. Атакуващите не признаваха изнесените данни за тоталния срив на свободата на словото в страната в последните 6 години, зависимостта на българските медии и непрозрачността на тяхната собственост в преобладаващата им част, налагащата се полицейщина и следене на опозиционните на властта елементи и т.н. За простаците световната организация, изследваща тези процеси „Репортери без граници“ е неизвестна и незначителна. Организираната невъзпитана агитка привлече веднага публичен интерес на доста други българи, които открито влязоха в спор с тях и бързо ги сложиха на място с неопровержими аргументи за това що е демокрация и как трябва да се бори едно общество за нея. Именно тяхната категорична и безапелационна подкрепа ни мотивира да продължаваме да вършим тази неблагодарна работа! От словесните престрелки веднага стана ясно, че „хейтърите“ са върли фенове на управляващата в момента партия и тяхната политическа принадлежност бе веднага разкрита от колегите им по група.
Няколко минути след това Атанас Чобанов бе известен от служителката в Съвета на Европа Ирена Гидикова, че презентацията е създала политически проблем и не се е понравила на организаторите. Тези събития дадоха бърз индикатор за ефекта на изнесеното от Болканлийкс сред присъстващите в Страсбург сънародници. Може само да се предположи колко бързо е протекла информацията до София и как добросъвестно е докладвано какви неприятни за родната политико-бандитска клика факти са били разкрити от журналистите пред световната общественост. Споменаването на Партията на европейските социалисти, под ръководството на един виден нашенски герой на новото време неприкрито хвърли в ужас неговите запалянковци.
Лъжата с техническия проблем
Видеозаписи от всички останали дискусионни панели бяха качени в страницата на форума още в четвъртък следобед. Освен LAB 5, който мистериозно отсъстваше. В петък сутринта отправихме запитване до началника Дирекция „Комуникации“ на Съвета на Европа Даниел Холтген. В 10:23 се получи отговор от сътрудник на дирекцията Естел Щайнер с обяснение, че има „технически проблем“. Около обед директорът Даниел Холтген потвърди по телефона, че има технически проблем точно с LAB 5 и се подготвя официален отговор за липсата на видеото.
Лъжата
Разкриването на истинския “политически проблем” стана с цената на повече от 24 часова безцеремонна лъжа към всички засегнати участници за това кое и защо е възпрепятствало излъчването на конференцията! Един прецедент, който е крайно унизителен за участниците, но определено недопустимо срамен за високите критерии на световна институция, като Съвета на Европа, която има претенциите да отстоява Свободата на словото, прозрачността и демократичните принципи. Едва ли с измама и лъжа това е постижимо! Обяснението за тази лъжа дадено както от Клаудия Лучиани (чуйте записа), така и от Ирина Гидикова, в присъствието на Уилърс Рабеа от Дирекцията за Демократично управление и Джон Шипмън, бе повече от абсурдно. А именно, че се били объркали и в стреса излъгали, защото се чудели какво обяснение точно да дадат за безпрецедентното цензуриране на видеозаписа!!!! Според нас, подобно поведение не подхожда на висши служители от Съвета на ЕС. За съжаление, срамната сцена не остана скрита както за публиката, така и за журналисти на форума.Опитвайки се да изясним какъв точно „технически проблем“ е попречил на качването на записа, стигнахме до службата „Мултимедия“. Там обясниха, че и двете записващи камери неясно как едновременно са произвели повредени файлове, а техниците се опитвали да ги възстановят. На въпроса към кого да се обърнем за повече информация бяхме препратени отново към Ирена Гидикова, отговорен организатор на Форума от Главна Дирекция за Демокрацията (Directorate General of Democracy (DGII), Департамент за Демократични Инициативи (Democratic Initiatives Department).
Намекът пред г-жа Гидикова, че имаме намерение да дадем пресконференция даде бърз резултат. Малко преди 3 часа с Джон Шипмън разговаряхме с г-жа Клаудия Лучиани, директор на Дирекция Демократично Управление. Тя директно призна, че всъщност не „техническият проблем“ е причината за цензурирането на цялата лаборатория. Лучиани заяви в прав текст, че Главният секретар на Съвета на Европа е взел решение видеото да не се качва на сайта, защото казаното в този панел било против правилата на Съвета и създавало юридически проблем поради споменати имена на личности (individuals). Ето така по «·най-демократичен·» начин, а не заради техниката, „проблемът“ е бил спрян от разпространение онлайн.
Audio clip: Adobe Flash Player (version 9 or above) is required to play this audio clip. Download the latest version here. You also need to have JavaScript enabled in your browser.
В същото време туитър акаунта на Форума продължаваше да твърди, че причината за липсата на LAB 5 е технически проблем.
Г-жа Лучиани се затрудни да отговори на въпроса защо в пленарна зала делегати от Русия споменаваха директно личността и името на руския Президент Владимир Путин и то в определено негативен контекст, но излъчването на живо не беше прекъснато в нито един момент? Записите бяха качени своевременно и се намираха на същата страница с липсващото видео от LAB 5.
Карикатуристът Орелиен Канту (Aurélien Cantou) фиксира ключовия момент, когато Клаудия Лучини призна пред Атанас Чобанов и Джон Шиптън за лъжата с техническия проблем и цензурата, наложена от Главния секретар на Съвета на Европа.
Компромис с цензурата
След обсъждане и тежки преговори на организаторите с Биволъ, се стигна до следния компромис: видеото да се обработи, за да се скрият имената на засегнатите личности (Борисов, Станишев и Моника) както в картината, така и в звука, след което файлът да бъде все пак качен на официалната страница на форума. Това обаче можело да стане не по-рано от вторник, уточни представителят на отдел „Мултимедия“. Видимо притеснен той продължаваше да твърди, че е имало технически проблем, но само с единия файл, а не с двата записа, както той самият заяви първоначално.
Настояхме междувременно на сайта да бъде качено обяснение защо видеото от LAB 5 липсва, а към „обработеното“ видео (служителите на Съвета на Европа не обичат думата „цензура“), да има пояснение защо части от него са замъглени (като лицата на субекти в криминална хроника), а звукът липсва или е заменен с бипове (по метода на СЕМ за нецензурните изрази). 24 часа по-късно на сайта няма никакво съобщение защо липсва именно видеото от LAB 5. Нямаме и писмено потвърждение, че обещаното ще се случи (ОБНОВЕНО на 30.11.13 в 17:30 В късния следобед в събота се появи отделна страница за трейлъра от LAB 5, каквато преди изобщо липсваше, но видеото продължава да не е достъпно)
Храм на демокрацията ли?
Признаваме, че не очаквахме да ни бъде оказана такава чест. Да бъдем безцеремонно цензурирани и то в самия „Храм на Демокрацията“, както обича да се титулова Съветът на Европа. Да бъдем цензурирани на Форум за Демокрацията, в панел посветен на прозрачността и борбата с цензурата!
Същата г-жа Гидикова преди време изпрати по мейла « опорни точки », в които намекваше какво е редно да се говори и какво не. Заявката беше да не се фокусираме върху отделни личности и случаи. Сам по себе си такъв странен анонс трябваше да ни постави нащрек, но кой да знае, че в « Храма на демокрацията » свободното слово е прецизно нормирано?
Презентацията ни е онлайн и всеки може да се убеди, че в нея са засегнати глобални въпроси за достъпа до информация, сигурността и защитата срещу проследяване на хората, които дръзват да разкрият важни за обществото факти. За нас, журналистите в Биволъ, Болканлийкс е преди всичко технически инструмент за прозрачност в условията на все по-влошаваща се медийна свобода. Дадохме примери както за сгромолясването на свободата на словото (класацията на „Репортери без граници“), така и за отношенията с непрозрачни институции, които крият като държавна тайна документи от голямо обществено значение. Получаването на такива некласифицирани документи по реда на ЗДОИ може да отнеме месеци и години в съдебни битки. И това е възможно както в България, лош пример за прозрачност, така и в Европейските институции, които поне на теория трябва да са изрядни.
За да илюстрираме твърденията си показахме протокола от митническа проверка във фабриката на Мишо Бирата. Отне ни две години, за да получим този документ, в който пише черно на бяло, че някой е възпрепятствал приключването на митническата проверка. Този някой си има име, но то е незаконно заличено, дори и в получения с цената на присъда срещу държавната институция протокол! Фактите иначе са ясни: Бойко Борисов, бивш премиер, се обажда на Ваньо Танов и му нарежда: „Хайде, изваждай ги оттам… щото аз не съм Първанов… там, поех ангажимент, че няма да го закачам“.
Другият пример е опитът да получим от Европейския парламент финансовите документи за грант от 60 000 евро получен от съпругата на шефа на ПЕС – Моника Йосифова. Мотивът ни е пълното мълчание на семейство Станишеви по въпроса: Има ли в подобна съвместна с ЕП дейност с евросредства конфликт на интереси, или не? Там също ударихме „на камък“ и вече подготвяме жалба до европейския омбудсман и Съда на европейските общности.
Подчертахме, че тези документи, които не са никаква тайна и би трябвало да са прозрачни на публичното внимание, са точно от този тип, който очакваме да получаваме в платформата Болканлийкс. Навременното (а не след години) им подаване от съвестни, пожелали анонимност свидетели, определено би било от безспорен обществен и демократичен интерес.
Нито един от колегите, взели думата в панела, не намери за скандална нашата презентация. Но някой явно е решил, че не става. Едва ли генералният секретар Торбьорн Ягланд се е сезирал сам и би решил да опозори институцията, която ръководи с подобни антидемократични действия. Поне не без външен натиск, според нас. Въпросът пак е Кой? Такъв прецедент обезсмисля въобще съществуването на един бутафорен Съвет на Европа, който харчи милиони на европейските данъкоплатци, уж за да развива демокрацията в света.
Финал
Тъжно е да си свободен и маргинален български журналист, който си е сложил „главата в торбата“, за да рути посткомунистическата корупция и политическо-мафиотска шайка в България от всички цветове и партии. Жалко е да видиш заразата на родната смъртоносна болест, обхванала и европейските институции. A ако някой подценява тези симптоми, то тогава положението става трагично.
Източник: Биволъ
- Дарик обяви следващите 40 млади лидери на България
Във време, когато позитивността и успешните истории в България са дефицит, когато голяма част от подрастващите нямат ценности и истории за пример и вдъхновение, Дарик радио осъществи проект, който да покаже 40 млади хора с различни професии, идеи и амбиции. Общото между тях е, че те променят средата, в която живеят, творят и работят и имат потенциала да продължават да го правят.
На своя закрита сесия, журито на проекта „40 до 40″ излъчи 40-те финалисти по проекта. Членовете на журито са: Радосвет Радев, Алекс Нестор, Боян Бенев, Валентин Георгиев, Гергана Паси, Жечко Кюркчиев, Катерина Буюклиева, Максим Гурвиц, Петя Димитрова, Първан Симеонов и Румен Янчев.
Символичният приз „Пръв между равни“ бе присъден единодушно на Никола Янев, 19-годишния създател на entrepreneur.bg – популярна онлайн платформа за развитие на предприемаческата среда в България.
Кои са останалите личности, подредени по азбучен ред, които пребориха другите – над 150 млади хора – номинирани през последните два месеца от слушателите на Дарик радио?
Ето финално избраните по проекта „40 до 40“:
Адел Закут, архитект. Създател на дигитално студио „Despark“ и на онлайн платформите за архитектура и дизайн openbuidings.com и clippings.com;
Борислав Борисов, основател на първата по рода си /като концепция/ Асоциация на българските села;
Веселина Сариева, организатор на фестивала „Нощ на музеите в Пловдив“;
Владимир Тодоров, председател на Българската асоциация на пострадалите при катастрофи. Инициира много иновативни и успешни проекти за намаляване на произшествията по пътищата;
Вячеслав Стоянов, създател на „Green Tour“ – велосипедни обиколки в София и Варна
Георги Камов, основател на компанията Nextdoor, която адаптира иновационни подходи в бизнеса и живота;
Георги Чипов, разработил уникална за света протеза. Работи над проект за създаване на екзоскелет;
Георги Чоков, биотехнолог. Разработил технология за ин-витро размножаване на растения
Гери Турийска, създател на платформа „Пощенска кутия за приказки“;
Дарин Маджаров, създател на онлайн образователната платформа „уча.се“;
Делчо Делчев, архитект. Член на сдружение „Трансформатори“ и инициатор на проекти за промяна на градската среда;
Евгения Пенева, основател на фондация „Заедно в час“;
Елвин Гури, инвеститор. Подкрепя образователни каузи.
Елена Маринова, работи по проекти, свързани с разпознаването на България като IT дестинация, президент на „Мусала софт“;
Емил Джасим, създател на платформа за електронно обучение, програмен директор на „Център за образователни инициативи“;
Ивайло Николов, изгражда и реставрира детски площадки чрез иновативни проекти.
Ивайло Христов, ментор по устойчиво предприемачество; съосновател на „Komfo“ – разработва софтуер за ефективно използване на социалните мрежи;
Ивелин Моллов, иноватор в благотворителността – разработва приложенията Walk2help и VOLOFY;
Йоана Велева, създател на „+ Това“ – нов тип градско пространство за срещи и събития;
Кирил Митов, основател и ръководител на първите по рода си училище и състезание по роботика в България;
Кирил Русев, съосновател на компанията „Nimero“, която създава софтуер за интерактивно преподаване в училищата;
Крис Георгиев, предприемач, един от създателите на онлайн платформата imagga.com и организатор на Startup Weekend Sofia;
Кристалин Чавдаров, организатор на „Аз мога -тук и сега“ – състезание и академия за информационни технологии за ученици;
Кристиян Митов, основател на организацията „Free Sofia Tour“. Променя схващанията за градски туризъм.
Маги Малеева, основател на компаниите Capasca /мода/, Harmonica /биопродукти/, Горичка /инициатива за устойчиво развитие/;
Максим Ешкенази, диригент. Създател на фестивалите за класическа музика „Фортисимо фест“, „Фортисимо фамилия“ и „Фортисимо клас“;
Мария Каракушева, пианистка. Създава проекти, привличащи вниманието на младите хора към класическата музика, организатор на „Classic in the house“ и „Classic in the jazz“ ;
Марияна Хаманова, създател на платформа за чисти технологии cleantech.bg и основател на back2bg.com – организация за професионална реализация на българи с образование и опит в чужбина;
Милен Иванов, основател на онлайн платформа, свързваща организатори на събитие с потенциални спонсори;
Надя Станчева, създател на проект Animal Rescue за иновативно решаване на проблемите с бездомните животни;
Неделчо Богданов, режисьор. Създател на най-успешния български анимационен сериал „Българ“;
Никола Михов, съавтор на проекта СОЦМУЗ – виртуален музей на социализма;
Никола Янев, създаден на онлайн платформа за предприемачи;
Николай Тонков, създател на независим от държавата туристически бранд „Like. Bulgaria“;
Олга Василевска, създател на проекта wishbox.org за кариерно ориентиране на младежи;
Светослав Иванов, физик. Разработва проект за създаването на квантов компютър;
Обща номинация за Светозар Георгиев, Васил Терзиев, Бойко Яръмов и Христо Косев, основатели на Telerik, една от най-успешните технологични компании и Telerik Academy – образователна академия за IT специалисти;
Обща номинация за Свилен и Анита Класанови, основатели на „Слънце и луна“, верига
пространства за веган хранене и култура;Обща номинация за Александър Михайлов и Александър Китов, основатели на Betahaus Sofia – първото в България пространство за споделени офиси;
Обща номинация за архитектурна група WhaTa, създатели на архитектурно – обществена платформа и организатори на годишните награди за архитектура;
Тези 40 човека не са класирани от номер 1 до номер 40. Това не е класация. Всички финално избрани участници са равнопоставени.
Те ще бъдат представяни поетапно в ефира на Дарик радио и чрез интересни визуални визитки на официалния сайт на проекта http://4040.dariknews.bg
През март 2014 година, на официално гала събитие, класираните млади хора ще бъдат обявени за посланици на проекта за 1 година, през която ще разпространяват своите идеи и успешни истории сред младежи.
Източник: Dariknews.bg
- Столипиново – разпределителен пункт за нелегални емигранти
Снимка: БГНЕС Недобрият контрол на границата с Турция по отношение на бежанците и имигрантите отдавна се превърна в критика особено на националистическите партии към сегашното управление. В парламента депутатът от „Атака” Десислав Чуколов дори посочи, че Турция има организирана политика по въпроса – допуска трафиканти, които да прехвърлят групи имигранти през границата, като турската гранична полиция им оказва мълчаливо съдействие.
Дали това е така остава отворен въпрос, но разследване на Нова телевизия показва, че в България всъщност има „разпределителна гара” за нелегално вкарани на наша територия имигранти – ромският квартал „Столипиново”. Там арабите се сливат с ромите и стават много трудно откриваеми – защото дори за жителите на „Столипиново” е трудно да кажат колко точно хора има в квартала.
Преди няколко дни в блок на улица “Крайречна“ са открити 19 сирийци. Всички те са били натъпкани в апартамент, в който днес няма никой. Тези хора са отведени в София, в бежански лагер, разказват местните. И добавят, че трафикантите искат до 20 хил. евро на имигрант, за да го прехвърлят от Сирия в Западна Европа.
„Смятам, че в „Столипиново” срещу пари всичко може да се направи. Не 19, а 9000 хиляди човека могат да открият там. Влизат и се смесват сред местното население и стават много трудно откриваеми, ако няма отвътре човек, който да сигнализира за тяхното присъствие“, коментира Малек Насер, председател на сирийската общност в Пловдив.
„Това, което знам, го знам от хора, които съм срещнал като бежанци. Сумите варират от 1500 до 15 хиляди евро, зависи от коя точка в Турция ги поемат и какви са обещанията към тях, до коя точка ще ги изпратят. Обаче в повечето случаи, по-голяма част от тези хора биват излъгани. Контрабандистите им вземат парите, карат ги до границата и ги зарязват. В най-добрия случай до някой град“, допълни д-р Насер.
- Обама: Жена може да стане президент на САЩ
В телевизионно интервю, американският президент Барак Обама изрази увереност, че скоро САЩ ще имат жена президент и тя ще се справя много добре с управлението на страната. Той похвали работата на жените в администрацията си, без да споменава конкретни имена.
Бившият държавен секретар на САЩ Хилъри Клинтън обаче вероятно ще бъде кандидатът на демократите за президент в следващата надпревара през 2016 година. Силното й политическо минало като сенатор и първа дама на Америка вероятно ще й помогнат да бъде избрана от съпартийците й.
Лидерът на Демократите в Конгреса, Нанси Пелоси, заяви през юни, че Клинтън е „най-добре подготвената личност за Белия дом в последните десетилетия“.
Клинтън се оттегли от поста през втория мандат на Обама в Белия дом. Проучвания показват, че тя води сред останалите възможни кандидати за съперник на републиканците.
Източник: в. „Сега“
- Георги Петров: Животът навън и поглед навътре
Един месец откакто напуснах България. Един месец, откакто живея и работя в Берлин. Ще се опитам да споделя подробно всичко, което мина през главата ми, как се чувствам, как живея и ще си позволя да дам малко храна за размисъл на всички, които се интересуват какво да правят с живота си, бъдещето си и се колебаят дали да не последват моя пример. Изключително дълъг пост, не за всеки, но потенциално доста полезен. Започващ лично, завършващ за всички.
Тук е моментът да кажа, че досега не съм живял никога извън родината. Бях за няколко месеца на бригада в САЩ преди 8 години, но не се брои. Излизал съм на екскурзии в Европа, но толкова. Опитвам се да кажа, че опитът ми да живея сам и то особено в чужбина е почти никакъв. За човек, свикнал да се справя напълно самостоятелно в рамките на България, преходът би бил доста по-гладък.
Първите дни бяха трудни. Бях непрекъснато депресиран и стресиран, несъзнателно сравнявах всичко с нашата действителност, съдих и осъждах всичко и всички в главата си, мерих, надценявах и подценявах хора и ситуации. Проблеми с транспорта, ориентацията, институциите, езика, работните времена, времето, пазаруването, храната, битовите задължения, адресната регистрация, банките, здравните осигуровки, местния телефон, какво ли не. Изведнъж ми се струпа адски много. След това работа, нови (страхотни) колеги, за пръв път работа с Macintosh по цял ден, планиране на ходене по институции, сричане на немски по телефона (който пък ми спряха по едно време). Накратко нагаждах се към новата действителност.
След това малко по малко започнаха да се успокояват нещата. Изградих си някакво ежедневие, много от задачите, които искаха много внимание малко по малко се автоматизираха, т.е. не трябваше да мисля съзнателно за адски много неща по много пъти на ден. Така и стресът постепенно намаля. Депресивните състояния и на моменти чувството на безисходица и силно желание да се върна обратно отстъпиха на самоувереност, усещане как всъщност се оправям отлично и напълно сам и отговарям за собствената си съдба. Отпуснах се, започнах да виждам многото позитиви от новата си среда и се зароди любопитство какви нови предизвикателства предстоят. Може би като най-важно отчитам твърдата убеденост, че правя възможно най-правилния ход в живота си от години (десетилетие?) насам. Сбъдвам мечтата си! Както и многократните си закани, че преставам да влагам нерви, усилия и тревоги в една загубена кауза откакто се помня. Всеки разбира какво имам предвид.
Към момента съм напълно спокоен, уравновесен и уверен. Търся активно квартира, в която да остана за повече време и полагам усилия да схващам всичко в работата, да напредвам бързо и да се уча. Спя достатъчно, засега спортувам рядко, но това ще се промени до няколко седмици, храня се добре и всъщност се чувствам прекрасно!
Толкова за тук и мен, сега поглед навътре към България.
Често чета във Facebook постове на приятели, статии онлайн и говоря и си пиша с кого ли не какво се случва в България. Не знам дали имам право да го кажа, но съм длъжен: като погледна отстрани, мисля че започвам да придобивам по-обективна оценка, отколкото като бях “част” от всичко, случващо се в родината. Още е много рано за заключения, но ще споделя поне моята действителност и наблюдения.
Положението е зле. Много зле. Не знам дали някога в съзнателния ми живот е било толкова зле. Осъзнавам, че е нормално след като съм заминал (според няколко човека избягал) да се опитвам да защитя и оправдая решението и позицията си като казвам “Вижте ме, аз отидох в чужбина, а вие се огледайте в какво останахте” и най-вероятно съм предубеден. Най-вероятно сега и за известно време напред ще виждам едностранчиво нещата в стил “В Германия е страхотно, България затъва” и това е най-нормалното нещо на света. Въпреки всичко това, ще се опитам да съм обективен.
Макар главната движеща сила да дойда в Германия да не е била омразата към родината, а желанието да разширя кръгозора си, да се развивам и да трупам нови знания и умения, както и да видя свят, не мога да скрия откровената си омраза към много елементи от българската действителност. Да, дойдох тук, за да стана по-добър, да допринеса за и в среда, която всъщност го заслужава, но и да се опитам да започна от начало. На чисто. Без всичките проблеми “у дома”. Защо в кавички? Сега ще споделя нещо странно. България за много години напред ще си остане мой дом, но често, когато съм стъпвал на чужда земя, съм усещал едно странно чувство. Че някак стъпвам на място, където принадлежа. Където съм роден да бъда, но вятърът е духнал и съм се озовал другаде. Място, където хората се отнасят човешки с мен, зачитат ме, уважават ме, спират на пешеходната пътека, за да премина и оценяват това, което правя и което съм. Място, където мога да градя без някой след мен да руши и където всъщност се чувствам бял човек. Връщайки се в България след някоя екскурзия, обикновено чувствам други хубави неща като усещането, че стъпвам на родна земя, в родината. Уви, най-често последвано непосредствено от “българското” на всяка крачка. Няма да рисувам с думи, всеки знае за какво говоря. Не искам да съм част от това, не искам да живея в яма. Искам нормален живот!
Да се върнем към България. Какво чух и прочетох за последния месец: протестите станаха по-мащабни; “ранобудните студенти” продължиха с окупацията; положението с бежанците се влоши и особено районът около „Пиротска“ стана много неприятен за живеене; криминалността нарасна; сформираха се групички от здрави българчета, които “пазят гражданите” и ти проверяват личната карта, където ако пише нещо “грешно” – бой; БСП си организираха контра протест и докараха с влакова композиция кой ли не и то точно в ден, в който футболните фенове също бяха по улиците; ГЕРБ и те си организираха протест, но в Пловдив; изникнаха снимки, сравняващи протеста на БСП, този на ГЕРБ и “безпартийния” няколко месеца по-рано по Цариградско (на който бях и беше жестоко). Мога да продължа, но просто мисля, че няма смисъл.
Разбира се, не съм наивен и подозирам, че зад всичко изброено има както много платени фигури, така и много хора, които искрено вярват в някоя кауза. Обикновено приятелите ми са силно поляризирани – някои мислят, че всичко е платено, а други, че хората показват какво им идва от вътре. Оказва се, че изобщо нещата не са толкова черни и бели. Например преди няколко дни аз бях твърдо убеден, че всеки нормално мислещ млад човек с образование, солидна професия и ум в главата не е възможно да подкрепя сегашното правителство, което се радва на “гръб” от по-застаряващи българи, вярващи в един разпаднал се идеал, цигани с кебапчета, малцинства и т.н.
Оказа се, че греша. След сондиране на мнения сред близки приятели, както и доста четене насам-натам, се оказа, че всъщност има млади, умни, образовани и кадърни хора, които… подкрепят правителството, премиера и водената политика. Изумяващ факт. Не се шегувам, не говоря празни приказки. Окей, значи, по-сложно било. Все пак БСП/ДПС взеха близо 50% от гласовете, може би всъщност зад тях стоят не само малцинства, баби и дядовци, а някакви хора в работна възраст, както и млади българи. Може би действителността е по-шарена от това, което си мисля. Може би наистина няколкото хиляди, излизащи на протест по улиците са нищо, в сравнение с тези по домовете си, особено в по-малките градове. Не знам, на никъде не бия. Просто размишлявам.
Това, над което най-много размишлявам, е докъде е възможно всичко да са манипулации. Не съм изобщо фен на конспиративни теории тип “това го прави КГБ, ЦРУ, руснаците, американците” и т.н. Иска ми се да вярвам, че всичко идва от вътре, от хората. Но не мога да бъда сигурен, никога. Имам приятели, които имат сериозни доводи и са твърдо убедени, че зад всичко стои диригент, както и такива, които са честни души и през вечер са на протеста, викат, скандират и искат промяна.
Доскоро мислех, че всичко е лесно и праволинейно – всички млади искат правителството да си ходи (след което какво?), то пък се дърпа, защото няколко хиляди на улицата не са всички българи, тревата е зелена, а небето е синьо. Е да, но се оказа, че сивото има много нюанси и никога няма общовалидна истина. В момента изобщо нямам идея кое как е, но най-хубавото е, че малко по малко започва да не ме засяга. Звучи отвратително, но няма нищо по-вярно от “далече от очите, далече от сърцето”.
Ще цитирам един приятел, без никой да се засяга, да припознава някой друг или да се сърди. Предавам напълно неутрално: “Дори да падне правителството, простият народ ще го върне”. Дали народът е прост или не, оставям на негово величество читателят да прецени. Едно обаче е сигурно – България е в невиждана политическа, икономическа, социална и изобщо всякаква криза. За мен от тук нататък за нея има една единствена възможна посока и тя е твърдо надолу. Не може да си затваряме очите и не бива. Винаги съм се опитвал да бъда буден и да мисля. Надявам се, че никой разумен човек няма да каже на черното бяло, отстоявайки позицията, че за последните няколко месеца България стои на едно ниво. Забележете – на едно ниво. Не, тя очевидно върви в единствената очевидна посока – надолу. За обратната (нагоре) изобщо, ама изобщо не става дори въпрос.
От чужбина всичко това е още по-очевидно. Толкова очевидно, колкото не мога да ви опиша. Някак като си “в казана”, като си част от всичко, се улисваш и не го усещаш. Мога да ви кажа много искрено и безпристрастно – държавата загива. Не знам колкото време ще отнеме докато го усети всеки, който чете тези редове, но рано или късно ще се случи. Сега няма да пиша сълзливи приказки как “вярвам, че всичко някой ден ще се оправи”, защото… просто не го вярвам. Нека бъдем прагматични. Посоката към кризата, в която се е засилила България, не се обръща за година-две. Обръща се за десетилетие. Ако изобщо се обърне, в което отдавна силно се съмнявам. Отрицателен прираст на българите, непрекъсната емиграция, изтичане на мозъци, все по-западащо образование, безработица, нарастване на ромското присъствие, масовата емиграция на образовани млади българи още след гимназия, както и липса на смислена работа по специалността за огромна част от младото поколение. Колко хора познавам с ум, разум, много умения и различни дарби, интереси и влечения… работещи в call center. Моля, никого не искам да обидя. Разбирам всеки много добре и знам, че сиренето е с пари. Дори ти, читателю, да си добре сега, това не ти дава гаранция какво ще стане след 10 години, както и няма да дава хляб на приятелите ти, които са нямали твоя късмет. Разбира се, гаранция навън също няма. Просто има по-добри предпоставки.
Днес попаднах на статия, че само за първите 6 месеца на тази година 29375 българи са емигрирали само в Германия! Това е големината на град Свищов! За 6 месеца! И говорим само за Германия!!! Освен това знаете ли какво? Бас държа, че не са емигрирали точно най-глупавите, смотаните и некадърните бачкатори, които пият бира, ядат кебапчета и се почесват. Имам усещането, че те са останали. Моля никой да не се засяга и да не приема нищо лично. Всеки има право на избор в крайна сметка, всеки решава.
Преди няколко дни един приятел ме обвини, че съм избягал. Каза, че съм поел лесния път. Това се случи след поредния призив да се окупира СУ и да се протестира и мой коментар, че каузата е отдавна загубена. Обвини ме, че съм се предал, страхливец съм и съм избягал вместо да седя и да се бия.
Много се замислих. Седнах и се замислих. Не го напсувах, не му го “върнах”. Замислих се дали е прав. Дори много му благодаря, понякога точно такива думи те карат да разсъждаваш. Дали избягах, дали се отказах? Дали съм страхливец?
И знаете ли какво установих?
Установих, че трудният път е да тръгнеш навън. Установих, че да оставиш добра работа, супер много приятели, страхотни колеги, започната кариера под някаква форма, родители, семейство, дом, познати улици и хора и да отидеш на майната си с 2 куфара, малко пари в празна стая с матрак и надеждата за нещо по-добро, е по-трудно.
Щях да остана, да подскачам пред парламента за нещо, което дори не съм сигурен, че някой друг не ме манипулира да правя без да осъзнавам, както и липсата на идея за какво *точно* се боря при цялата политическа класа и тотална криза във всяко едно отношение. След това щяхме да пием някъде бира с приятели, да излизаме, да се забавляваме, да си ходим на познатата работа, с познатите хора и всичко да си тече по старо му. Това за мен е страх в случая – да не направиш нищо за себе си, за собствения си живот. Ако искаш промяна, разбира се.
Ако те урежда всичко в момента, проблем реално няма. Но тогава не се оплаквай!
.
Източник: Gogothebee.wordpress.com
––––––––––––––––––––
* Авторът за себе си: „Шеговит; със слаба памет; реалист; доста често самоиронизиращ се; песимист в кратък план, оптимист в дългосрочен; мислещ повече, отколкото действащ; перфекционист когато реши, „да мине номерът“ през останалото време; обичащ черен хумор и хора, които умеят да правят за смях себе си; пиещ умерено когато го налегне скуката; сменящ настроението си и решенията си често; стабилен психически преди да се появи истински проблем; мислещ си, че има множество истински проблеми; здравно осигурен; желаещ доброто на повечето хора и готов да го прави; балък; сиромах и човек с пари в един ден; с много лоша пространствена ориентация; не помнещ имена на улици; забравящ имена на хора; не обръщащ внимание на дейли, освен ако не са цифри; шофиращ много бързо и умерено безопасно; без ПТП; агресивен срещу неспазващите правилата (на живота); спазващ правилата доколкото му изнася; самоук; недоучен; слаб по география и история; силен в неща я имащи приложение, я не; удобството над прегледността; обичта и новото пред съня; съня пред дискотеките; удобен матрак пред палатката; планината пред града; всичко пред работата; парите над всичко, освен приятелите; разумен в рамките на допустимото; плодове и зеленчуци пред месото и пържените картофи; шапката на тоягата…“ - Почти два милиона струвала охраната на антиправителствените протести от 14 юни досега
Снимка: Юлия Лазарова, в. „Дневник“ Почти два милиона лева струва охраната на протестите от 14 юни досега, отчете по време на парламентарния контрол вицепермиерът Цветлин Йовчев. Близо 8000 полицаи са били командировани в София. Това е струвало 234 882 лева. Освен това за служителите на СДВР са платени 1 599 361 лв. за охрана на протестите от лятото.
Едно назначение струва на данъкоплатците близо два милиона, коментира депутатът от ГЕРБ Десислава Атанасова, поискала отчета от Йовчев.
Междувременно вътрешният министър заяви, че загражденията около парламента ще бъдат свалени, когато отпадне заплахата за сигурността, предава БТА.
Като пред военно положение описа района около парламента депутатът Димитър Петров. С такава обстановка около НС нямало как да се очаква инвеститори у нас, смята той.
Когато няма опити за насилие пред парламента, няма да има и охрана. Но докато протестиращи се опитват да нападнат депутати и да рушат сградата, засилената охрана ще остане, категоричен беше Йовчев.
Източник: Dariknews.bg
- За индианеца Скуанто, Петър Моканина и Деня на благодарността
Thanksgiving Day – Денят, в който ние всички си благодарим!
.
История за доброто, за един индианец, за група имигранти и… за цял нов свят (Опит да бъде преразказана като по Йордан Йовков)
.
Симеон Гаспаров, Simeongasparov.wordpress.com
Историята започва някъде около преди около 400 години. Един ден индианско хлапе от племето Патуксет (Patuxet), което се казвало Скуанто, тръгнало с няколко от местните войни на лов из непроходимите, гъсти, гъмжащи от дивеч и зверове гори, намиращи се на север от днешния град Бостън.
Индианците от племето Патуксет, залисани в преследването на дивеча си, неусетно се отдалечили от своите територии. Без да разберат, навлезли дълбоко навътре в зловещите, непроходими и тайнствени земи, които свършвали някъде там… Там, където свършвал и светът на индианците. Край гигантските, остри като ноктите на мечка гризли скали, в които се разбивали пенливите вълни на безкрайната, необятна Голяма вода.
И така, както понякога се случва в живота, опитните и храбри бойци от племето Патуксет (които заедно с хлапето Скуанто тръгнали на лов), станали плячка.
Но плячка не на някой див звяр или на вражеско племе, а на подобни на тях човешки, но бледолики същества, които носели дълги, гърмящи метални тояги в ръце.
В индианския език “човешки същества” се наричали останалите индианци. Но тези, от бялата раса, определено не били “човешки същества”.
Бледоликите заградили индианците. Обезоръжили ги. Хвърлили им набързо един як бой. Натоварили ги с ритници на гигантска дървена лодка и тръгнали през Голямата, загадъчна, непозната вода.
По пътя, през сърдитата, безкрайна вода, гордите и смели индианци, от мъка и носталгия по изгубената си родина, бавно и мъчително, един по един, започнали да умират. Умирали тихо. Умирали достойно. Умирали като човешки същества.
Оцелял обаче само един. Досещате се, нали – младият Скуанто. През време на дългото пътуване, бледоликите така някак си харесали индианско хлапе. След като се прибрали у дома си, в Англия, те го дали на сър Фердинандо Горджис, който имал транспортна компания и правел проучвания на земите от Новия Свят, наречени Америка. Минали години. Скуанто станал млад мъж. Научил езика и навиците на белите същества и лека-полека започнал да живее като тях.
Един ден, обаче, неговите покровители решили да изпратят Скуанто обратно с кораб там, откъдето някога го взели. Той трябвало да помогнел на нова експедиция, която тръгвала по стъпките на онази, която го отвлякла преди време.
Какво ли е било в душата на младия Скуанто, когато е пресичал обратно Голямата вода, наречена океан? Какви ли мисли са го обземали, когато видял отново, след дългата раздяла, острите зелени върхове на гигантските борове, извисяващи се над облаците, когато корабът им приближил бреговете на родните му земи? Никой не може да каже, уви, но истината е, че стъпил веднъж на своята родна територия, скритото човешко същество у него отново се събудило…
И той на мига изчезнал по пътя, през гората, за дома си, зарязвайки екипажа от експедицията да се тюхка и ядосва край скалистите брегове на океана.
…Тук историята на Скуанто би трябвало да завърши, ако беше писана от Уолт Дисни, разбира се. Но слава Богу, че не е. Защото вместо да завърши, тя продължава, по един омаен начин, като че ли пренаписана, не от кой да е, а от нашия Йордан Йовков.
…И така, връщаме се към бягството на Скуанто.
След неспирен, труден и продължителен бяг, бяг сред зверове и вражески племена, след дълги дни и нощи, Скуанто най-накрая стигнал до своите земи.
Но вместо радост и веселие, там го посрещнали болката, мъката и тъгата.
Неговите хора от племето Патуксет били измрели до крак. Той единствен бил останал жив от някогашното велико, гордо племе.
Човешките същества от съседното племе Уампаноаг (Wampanoag) разбрали за Скунто. Съжалили го. Взели го при себе си и така той започнал да живее отново. Като нормално “човешко същество” сред тях.
Но нещо като че ли не вървяло със Скуанто. От годините в имиграция ли, от мъката по загубата на близките ли, но Скуанто не бил вече същия индианец. Не бил вече съвсем нормално човешко същество. Станал бил нещо като нас, имигрантите… Нито сред своите свой, нито сред чуждите чужд. Нещо все не го свъртало на едно място – и той все по често и по-често се улавял да ходи, навътре и навътре из горите. Все по-близо и по-близо до бреговете на Голямата, пенлива, магическа вода.
Така в една влажна, мъглива ноемврийска утрин, докато Скуанто си се скитал измежду боровите гори, край океана, видял група от около 50 мъже, жени и деца. Те приличали също на онези, сред които живял няколко години отвъд океана. Хората треперели и плачели от студ, страх, отчаяние и безизходица. Докато седял скрит между боровете и внимателно ги наблюдавал, нещо мръднало в индианското му сърце. Спомнил си за времето, когато някога бил хлапе и когато той, също като тези уплашени и беззащитни хора, плачел в тъмната бездна на дъното на кораба, отвлякъл го някога от неговата земя. Спомнил си Скуанто как плачел, когато гледал как моряците изхвърляли в океана, едно подир друго, мъртвите тела на храбрите войни от неговото племе. На храбрите войни, чиито сурови сърца не издържали от носталгия по домовете им, семействата, любимите, децата, приятелите и умирали тихо и кротко, ей там долу – в мрачния, влажен и студен трюм на кораба.
Спомнил си Скуанто също и за годините, които прекарал сред същите тези хора, на другия край на света, които след като взаимно се опознали, вече не се страхували един от друг. Приели го в домовете си. Научили го да чете и да пише на техния език. Да прави карти на земята, на морето, на звездите и света край него. Излязъл тогава Скуанто от шубраците и на езика, на който хората си говорели, ги запитал, чисто и просто накъде са тръгнали такива едни изпокъсани, бедни, гладни, жадни, немили и недраги, на края на света. Какво търсят те тук?
Хората, след като се посъвзели от уплахата и стреса (все пак, не били виждали жив индианец. А пък и да говори на техния език, им дошло малко в повече. Нормално е!), помълчали малко гузно. Гледали в земята от неудобство, докато един от мъжете не се престрашил и казал, че били тръгнали да търсят щастието си. Да намерят мир и благоденствие, защото там, откъдето идвали, бушували войни. Имало раздори. Завист. Злоба. Безразличие. Бедност и безизходица.
…Тук пак ще се върна, малко назад (просто няма как)!
…Ако историята бе написана от Уолт Дисни, определено трябваше да се развие така – след като разбрал Скуанто каква била работата, скочил от радост и възкликнал с пълни гърди от щастие – “Ей, откога ви чакаме, бе хора, айде идвайте по-бързо – “Welcome To America!”. Завесата би трябвало да падне и хепиендъд на тази вълнуваща история щеше да ни зареди с много нови и положителни емоции.
…Но, в живота нещата се развиват по друг начин и затова, за наше най-голямо щастие, а и за щастие на хуманността, ще трябва пак да се върнем към истинската, към Йордан Йовковата версия на историята на Скуанто.
…”Значи, тези нещастници, тръгнали да видят щастие и просперитет, тук накрай света, защото там, откъдето идват, царуват завистта, злобата, безразличието, бедността и безизходицата” – си казал младия индианец, след което поклатил тъжно глава. Почесал се там, където не го сърби. Седнал на тревата, под най-близкия до него вековен бор. Извадил от джоба си една лула. Запафкал кротко край загледалите го с любопитство новопристигнали заселници и започнал бавно да си събира мислите.
Какво да им каже? Че това, от което бягат, си го има и тука, и то в изобилие. Че това, което търсят да намерят, го няма! Няма го, не само там, откъдето идват, няма го тук, а пък и май никъде го няма. И тъкмо да им сподели тези свои най-искрени наблюдения от преживяното от него по света и на родна, индианска земя, погледът на Скуанто спрял върху тъжните очи на хората край него.
Нещо отвътре му проболо сърцето и нашепнало: “Абе то, че този свят няма да се оправи, няма… Ама айде, поне да не ги разочаровам и да гледам да помогна с нещо на тези несретници”.
Изправил се индианецът Скуанто. Поотупал се от изсъхналата трева, полепнала по мокасините му, и като нашия овчар от Добруджа, Петър Моканина от Йовковия разказ “По жицата” – също като него, когато срещнал измъчения Гунчо, който с каручката си натоварена с болната му дъщеря Нонка, бил тръгнал из България да дири вълшебната бяла лястовица, която само и само, чедото му ако можело от някъде да зърне и щяло да оздравее – така и Скуанто, с изпълнено със състрадание сърце казал на измръзналите, гладни, уплашени заселници, почти същите думи, които Моканина казал на сломените от мъката родители на младата девойка:
“Хора, ще видите! Ще намерите, каквото търсите! Само не губете кураж и вяра!”
Дали Скуанто си е вярвал в това, което им е казал на тези изпаднали в беда хора, е без значение. Без значение е и доколко Петър Моканина от Добруджа е вярвал, когато споделял с нещастното семейство на Гунчо, че ще видят Бялата лястовица! Няма как да не я видят – има бял вол, бяла мишка, защо да няма и бяла лястовица, нали?
Значение, обаче, има другото. По-голямото, по-смисленото, по-благородното, което Скуанто и Моканина са ни завещали, и за което, като че ли все повече и повече не ни остава време – добротата.
…Скуанто помогнал на заселниците. Завел ги при индианците, които го приютили. Те какво да правят? Нали са си човешки същества, нахранили новодошлите. Облекли ги с топли дрехи. Дали им подслон. Скуанто научил заселниците как да ловуват, как да отглеждат царевица. Научил ги как да общуват с местните племена.
След една година на изпитания, трудности и непосилен труд, хората от колонията, се събрали, без никой да ги кара, с местното племе. И седнали заедно, като братя, да поделят плодовете от набраната реколта. Това било някъде към 1620-та година. Две години по-късно, през 1622 г., Скуанто, последният войн от храброто и гордо племе на Патуксетите, се разболял тежко. Скоро след това се преселил във вечността, където племето на неговите братя, сестри, деди, вождове и шамани го очаквали и посрещнали тържествено с почести, които само един истински индиански герой като Скуанто заслужавал.
След смъртта на Скуанто дошли още заселници. И още, и още. Нямали край.
Почнали да не се понасят с местните, а и местните, вече съжалявали за белята, която си докарали до главата, имайки вземане-даване с новодошлите емигранти. Скоро започнали войни, нещастия и беди. Същите, от които някогашните първи заселници потърсили подслон сред индианците край земите на север от Бостън.
Минали години и години. Светът, хората, земята се променили, но останало само едно – споменът за онзи студен зимен ден, последният четвъртък на ноември, когато два различни народа, от две различни култури, с две различни вери, седнали и заедно си поделили плодовете от труда, който те положили, за да оцелеят. Денят, в който се родила Благодарността!
Благодарността към Скуанто от земите на север от Бостън, който също като Петър Моканина от Добруджа, със своята малка история ни е оставил една мила, хуманна, невинна магия, която прави дните ни по-смислени. По-нормални и по-спокойни. Магията, чрез която винаги се сбъдва доброто в живота и в човека.
…А сега от мен и от моите братя емигранти, излезнали от племената край бреговете на Перловската река, необятните прерии на Софийското поле, разположени под снежните скалисти върхове на загадъчната, покрита с булото на мъглите Витоша, честит ви Ден на Благодарността!
–––––––––––––––––––––––––––––-
Б.а.: Материалът май е излизал във в. “България” в Чикаго – 2007 или 2008 г.
- БГ парламент: Партиите не отстъпиха нито лев от държавната си субсидия
Само част от хората с годишен доход под 4080 лв. ще ползват данъчно облекчение през 2014 г.
.
Таня Петрова, в. „Сега“
На фона на острото политическо противопоставяне в страната партиите – управляващи и опозиция, постигнаха пълно единодушие по една тема – запазването на размера на държавната им субсидия. Въпреки поетия от БСП ангажимент бюджетната комисия снощи запази парите на партиите на сегашното им ниво при второто четене на бюджета за следващата година. За 2014 г. те ще получат почти 39 милиона лева.
ДПС се противопостави категорично на намалението на сумата. ГЕРБ, които внесоха купища предложения за промени в бюджета, не засегнаха тези текстове. „Атака“ зае крайната позиция партиите да получават 0 лв. и не получи подкрепа. Другото предложение за орязване на субсидиите дойде от депутата Георги Кадиев, но и то не срещна разбиране.
Той предлагаше по 6 лв. за спечелен глас за всяка формация, която има повече от 1% от действителните гласове на последните парламентарни избори, и по 45 000 лв. за депутатски мандат. Това би намалило сегашните субсидии за извънпарламентарните партии с 50%, а на парламентарните – с около 17%. На бюджета се спестяват около 8 млн. лв. годишно.
И догодина партиите, получили над 1% от гласовете на последните избори, ще получават за всеки глас 12 лв. на година. В размирното лято всички даваха щедри обещания за орязване на държавните субсидии. БСП говореше за „значително намаление“, а при гледането на държавния бюджет на първо четене миналата седмица се споменаваше за 9 лв. на глас. ГЕРБ предлагаше първо намаление до 2% от минималната заплата (6.80 лв. за 2014 г.), а сетне и наполовина. Преди дни обаче партиите започнаха да дават заден. „Сега“ разкри, че червените депутати няма да подкрепят колегата си Кадиев за орязване на субсидията. ГЕРБ пък се сети, че всякаква промяна в тази посока трябва много добре да се обмисли, защото може да засегне малките партии.
Бяха показателни абсурдните и лицемерни аргументи, с които снощи депутатите бранеха партийните пари. Менда Стоянова (ГЕРБ), която каза, че е съгласна с Кадиев по принцип, намери проблем в липсата на разчети. Тя поиска Министерството на финансите да направи разчет колко средства са нужни за издръжката на една партия и „за участието й в нормална предизборна кампания“. „Това е доста относително понятие“, контрира Кадиев. “ 40% от субсидията за БСП отива за заплати на апарата, тъй като е голям. Но партията на Светльо Витков „Глас народен“, която „има един интернет сайт“, получава над 500 хил. лв. годишно за около 50 хил. гласа“, каза Кадиев.
Според Йордан Цонев (ДПС) не е справедливо субсидията да се орязва след парламентарни избори, защото това била несправедлива промяна на правилата. „Ние сме принципно против намаляването на субсидиите. Ако си спомняте, те бяха въведени като по-прозрачна алтернатива за финансиране на партиите от фирмените дарения“, коментира той. Цонев подчерта, че разходите на партиите идните четири години постоянно ще растат, защото всяка година ще има избори. Предложението на Кадиев получи подкрепата на депутата от „Атака“ Николай Александров и на Румен Гечев (БСП). С три гласа „за“ и седем „въздържал се“ предложението му беше отхвърлено. При съставянето на бюджета експертното правителство на Орешарски не изказа мнение по въпроса за партийното финансиране с твърдението, че решението е в прерогатива на НС. Така догодина ГЕРБ ще получи 13.1 млн. лв., БСП – 11.5 млн. лв., ДПС – 4.4 млн. лв., а „Атака“ – 3.1 млн. лв. На НФСБ се полагат 1.6 млн. лв., а на ДБГ – 1.4 млн. лв. ВМРО ще вземе 815 хил. лв., РЗС – 731 хил. лв., ЛИДЕР – 755 хил. лв., а „Глас народен“ на пънкаря Светльо Витков – 578 хил. лв.
Вчера стана видно и друго отстъпление – по линия на предложеното данъчно облекчение за хора с ниски доходи. Преди броени дни социалният министър Хасан Адемов увери, че това предложение ще бъде внесено в отделен законопроект, за да не се нарушава правилото законови промени да минават между две четения. Противно на това, предложението беше внесено от депутати от мнозинството с промените в закона за държавния бюджет. То не е придружено от мотиви и не е ясно нито колко хора ще засегне, нито какъв ефект върху бюджета ще има.
Както „Сега“ писа, от данъчното облекчение ще могат да се възползват хора с брутен годишен доход до 4080 лв. Тези доходи обаче трябва да са получени само от трудово правоотношение, става ясно от гласуваните вчера в комисията текстове. Хора с доходи от други източници като наем или хонорари няма да имат право на облекчението дори и да са под годишния минимум от 4080 лв. Текстовете за новата преференция са и вътрешно противоречиви. Въпреки че ограничението за дохода е на годишна основа, в тях се говори за данъчно облекчение за доходи под минималната работна заплата, тоест въвежда се и месечен ограничител. Така не е ясно дали хора с по-висока от 340 лв. заплата, които обаче са останали без работа и попадат в границата от 4080 лв., ще могат да си приспадат данък. Самото ползване на облекчението ще стане с подаването на годишните данъчни декларации през 2015 г.
СЮРПРИЗ
Голямата изненада в проектозакона за държавния бюджет на второ четене се оказа въвеждането на такса за производителите на вятърна и слънчева енергия. Предложението е на депутати от „Атака“ и предвижда производителите да дължат 20% такса за изкупената енергия. Според формулата размерът на таксата ще се определя, като преференциалната цена се умножава по количествата енергия и от сумата се изчисляват 20%. Дължимите такси ще се декларират и ще се внасят в ДКЕВР на тримесечна основа. Предложението на „Атака“ вчера бе прието от бюджетната комисия, въпреки че не е придружено от никакви мотиви и разчети за ефекта от него. Ясно е, че то ще се отрази позитивно на приходната част на бюджета, но не се знае с колко. Финансовият министър Петър Чобанов вчера бе лаконичен с обяснението, че темата вероятно ще бъде подложена на сериозни дискусии в пленарната зала.
- Боян Чуков: Зад Турция стои банковата група на Рокфелер, зад Катар – тази на Ротшилд
В момента върви подготовка за широкомащабен конфликт в Близкия Изток
.
Зад Турция стои банковата група на Рокфелер, а зад Катар банковата група на Ротшилд. Всички са против Башар Асад, но всеки си гони собствените интереси
.
Интервю на Боян Чуков за „Хроники“
.
Боян Чуков е известен международен анализатор и експерт по проблемите на геополитиката, международните отношения и националната сигурност. Завършил специалност „Радио и телевизия“ в Техническия университет – София.
Чуков е работил като журналист на свободна практика, главен редактор на в. „Балкански диалог“, секретар в българските посолства във Франция и в Испания. Специализирал е в Института за политически науки в Париж.
Кадрови разузнавач, дипломат, Боян Чуков е работил в управление ”Научно техническо разузнаване” при Първо главно управление на Държавна сигурност, което го прави и добър експерт в областта на на националната сигурност.
Владее френски, испански, руски, гръцки и английски език. Член е на УС на Българско дипломатическо дружество, на Националния съвет на Националната асоциация за международни отношения, на Издателския съвет на сп.“Международни отношения“, на Националния консултативен съвет към дипломатическия институт на МнВР, на УС на Центъра за балкански изследвания.
Работил е в Министерски съвет като експерт като външнополитически съветник и секретар по сигурността.
.
„Хроники”: Каква е причината за началото на конфликта в Близкия изток: борба за ресурси /вода, газ и петрол/ или установяване на определена религия и начин на живот в доскоро светски държави от Близкия изток?
Боян Чуков: Конфликтът в Близкия изток винаги е бил в своята основа чисто геополитически. За съжаление геополитиката като наука се владее само от представители на елита и то не във всички страни. Например, в България много хора ползват понятието „геополитика”, но за съжаление са малко тези, които разбират за какво става дума. Конфликтът в Близкия изток се представя на световното обществено мнение и на обикновените хора като сблъсък, който има исторически, конфесионални, икономически и т.н. измерения. В зависимост от интересите на този, който коментира кървавия хаос във въпросния регион, се акцентира в една или друга посока. В действителност изброените по-горе измерения на близкоизточния конфликт се използват от външни фактори като „инструменти” за реализиране на даден регионален или глобален геополитически код. Битката за ресурси е геополитика, а маршрутите за доставка на ресурсите са геоикономика.
„Хроники”: Маршрутите на тръбопроводите минават през области, доминирани от шиити, алавити, от друга страна голямата част от сирийските нефтени запаси се намират в района на така наречения кюрдски североизток, т. е. между Ирак и Турция. Сирийските кюрди /9 на сто от населението на Сирия или около 1,6 млн-бел. Л. М./ са склонни за пряк маршрут за износа на нефт от иракски Кюрдистан, който да заобиколи Ирак и Турция. Засега по ползването на тези ресурси намесата на САЩ е очевидна, но договорът между Турция и Иракски Кюрдистан за нефта и газа от Киркук може да се възприеме като игнориране на Ирак, нещо, което Багдад едва ли ще приеме спокойно. В този смисъл трябва ли да очакваме нагнетяване на напрежението между Ирак и Турция в борбата за този нефтопровод?
Боян Чуков: В коментирания регион имаме все по-отчетливи опити да се изгради Сунитски халифат /базиран предимно на сирийска територия/, което предполага откъсване на територии от Ирак и Сирия и изграждане на ново държавно формирование. От друга страна имаме и изграждане на Шиитски имамат /форма на мюсюлманска теократична държава/ с основен актьор Иран. Тук към днешна дата трябва да отчетем огромните финансови усилия на Катар, който се опитва да бъде лидер в изграждането на Сунитския халифат. Това е причината и между Рияд и Доха да се очертават във времето все по-отчетливи разминавания относно плановете за преформатирането на Близкия Изток. През февруари 2012 година братовчедът на краля на Саудитска Арабия скръцна със зъби на емира на Катар. В Рияд усетиха, че катарците искат да разпаднат териториално саудитското кралство. Катар е „аватар” на Великобритания. За това Доха работи за реализирането на британските геополитически планове. Ако Катар иска да види в Дамаск като управляващи „Мюсюлманските братя”, то Саудитска Арабия промотира радикали в лицето на салафитите и вахабитите. Турция също има свои неоосмански планове за прекрояване на границите, но те очевидно се разминават с тези на САЩ, Англия, Саудитска Арабия и Израел. Накратко, основните играчи в региона се опитват да преформатират територии и да подсигурят безконфликтно пренасяне /транзитиране/ на въглеводороди в изгодна за тях дестинация. При тази прекалено сложна мозайка от интереси, не изключвам и достигане до „парадоксалния” на пръв поглед вариант, когато Израел и Иран от непримирими врагове ще се превърнат в партньори. По-ясно казано, Зад Турция стои банковата група на Рокфелер, а зад Катар банковата група на Ротшилд. Всички са против Башар Асад, но всеки си гони собствените интереси.
„Хроники”: Кое забавя разрастването на конфликта в Близкия изток:
- Съвпадението на ресурсните интереси в този район на Русия, Китай и Европа;
- Лавирането на САЩ между запазване на Турция за свой партньор в този район без да пострада от това поддържката на Белия дом за Израел;
- или
- Американо-израелските интереси по отношение на иракски Кюрдистан и експлоатацията на находищата там.
Боян Чуков: В момента върви подготовка за широкомащабен конфликт в Близкия Изток. Големите играчи изчисляват т.н. „матрица на загубите”. Очевидно е, че до този момент именно вероятните щети от един по-голям военен конфликт в Близкия Изток са неприемливи за глобалните фактори, чиито геополитически кодове интерферират в региона.
Европа не е геополитически субект и не може да се разглежда като самостоятелен и хомогенен играч в Близкия изток. Интересите на Лондон и Берлин в региона се разминават и всеки си гони собствените национални интереси. Дезинтеграцията на Европа започна със събитията в Барселона и победата на националистите на последните избори. Този процес си има „спонсор зад кадър”. Най-вероятно това е Лондон, който разчита каталунският експеримент да се провали и да послужи за урок на шотландските и други подобни процеси на мъгливия остров.
По отношение на Израел и Турция картината е също прекалено прозрачна. При условие, че действията на Тел Авив или Анкара не съвпадат с градежа на Pax Americana, то те получават незабавно „жълт картон” от Вашингтон. Все пак отношенията Израел-САЩ в момента не са в най-високата си точка, особено откакто президент е Барак Обама.
„Хроники”: Войната в Сирия вече беше започнала, когато бе подписан договор за ирано-иракско-сирийска газова тръба, който при реализация ще транспортира 30 на сто повече количества газ отколкото „Набуко”. Този договор бави ли развитието на конфликта в Сирия? Или след провокираната война в Сирия, ще се даде път на идеята за газопровод Израел- Кипър-Гърция, проект, който пряко ще удари Турция и САЩ няма да могат да реагират адекватно поради изключително слабата си външна политика?
Боян Чуков: На този въпрос ми е трудно да отговоря еднозначно. В региона се оказа, че има много нови находища на въглеводороди. По-принцип трябва да имаме предвид, че нефтът на Саудитска Арабия е на изчерпване. Редица експерти са категорични, че новият нефтен кладенец на света ще стане Ирак. В Сирия съвсем наскоро се оказа, че също има открити нови находища на въглеводороди. Това отново поставя кюрдския фактор и различията между сунити и шиити на преден план. Естествено, етническите и конфесионалните конфликти са с огромен потенциал. Разгарянето на един или друг сблъсък очевидно става с „външен” за региона импулс подаден от глобален геополитически фактор. С основна цел, както бе споменато по-горе, реализирането на един или друг геополитически локален или регионален код.
„Хроники”: Близкият изток се бори да изнася природен газ в Европа и проблемът в тази борба очевидно е кой ще държи контрола на износа. Стремежът на арабските държави и Иран да се еманципират от външна намеса е очевиден и това бе една от основните причини за редица бунтове и граждански конфликти, от плана „Арабска пролет”. Тук се намесва и противоборството на Израел и Турция, което от години Щатите не могат да решат. Как очаквате да завърши това?
Боян Чуков: Чрез Катар се прави масиран опит да се нанесе удар върху руския „Газпром”. Доха строи огромен флот от танкери, които ще превозват сгъстен газ в Европа. Близо 64 специализирани кораба се строят по поръчка на Катар в Южна Корея. Износът на Газпром за Европа в резултат на катарската стратегия от миналата година е намалял с 5 на сто. Проблемът е, че това, на което в Иран му викат Южен Парс, в Доха му казват Северен Парс. Виждате, че става въпрос за едно и също находище, за което имаме сериозен сблъсък на интереси. „Арабската пролет” са събития, за които кралят на Саудитска Арабия заяви, че „че са инспирирани от външни фактори, врагове на исляма”. Естествено, в Рияд ясно осъзнават, че преформатирането на региона ще засегни и границите на кралството. Основните нефтени находища в Саудитска Арабия са в региони, населени предимно от шиити. Зад събитията, наречени „Арабска пролет” стърчат ушите на демократите във Вашингтон и тези на банковата група Ротшилд. Външната политика на новия френски президент също се обяснява сравнително лесно. Франсоа Оланд е свързан с банковата група на Ротшилд. Както се казва: ”Елементарно, Уотсън!”
„Хроники”: Смятате ли, че започналия вече военен конфликт между Израел и Палестина е началото на глобални военни действия в Близкия изток?
Боян Чуков: Конфликтът между Израел и Палестина започна след като имаше посещение на най-високо равнище от Катар единствено и само в ивицата Газа. Тогава на практика беше купена ХАМАС с около 400 млн. долара. Емирът на Катар бе първият държавен глава посетил ивицата Газа. Той игнорира тотално Автономното палестинско ръководство на Западния бряг. Даже лидерът на ПА Абу Мазен изказа остро недоволство. За това, че ПА се „дава на късо” по този начин. ХАМАС започна да се преориентира от Иран към Катар. Не вярвам, че конфликтът между Палестина и Израел може да бъде причина за широкомащабни военни действия, но определено може да послужи като повод.
„Хроники”: Може ли да се твърди, че в така създалата си ситуация около Турция и Сирия, НАТО няма да действа в унисон с интересите на САЩ и държавите от ЕС?
Боян Чуков: Първо, НАТО е особена военна структура. Що се касае до политическите звена на организацията, то там се наблюдава една характерна за нашето време „демократична говорилня”, достъпна за всички страни-членки. Второ, военната структура на НАТО се контролира на 100 процента от САЩ и там се работи единствено и само по проекта Pax Аmericana. ЕС след Лисабонския договор се „натовизира” достатъчно. Въпросът е, че американците вече не искат да финансират повечето военни действия по света и се с ориентират към приканване на своите съюзници да приложат формулата на аутосорсинг /самофинансиране/. В ЕС в момента се води битка между Бон и Лондон кой да води „бащина дружина”. Геополитическите интереси на двете страни са различни и това поражда все по-отчетливи центробежни сили в Съюза. Франция с президент Франсоа Оланд, който е свързан с банковата група Ротшилд ще гравитира по-скоро към Лондон и няма да бъде ключов елемент на европейския френско-германски „мотор”. В действителност, това вече все по-отчетливо са забелязва. Отношенията между Меркел и Оланд отдавна вече не са блестящи. Типичен пример за естественото геополитическо фрагментиране на НАТО и ЕС е Турция, която изведнъж се оказа сама срещу Сирия и кюрдския фактор, въпреки, че е член на НАТО. Въобще считам, че при един пълноценен конфликт даже военна машина като НАТО трудно ще успее да се обяви за победител.
„Хроники”: Какъв ще е резултатът от войната в Близкия изток: преразпределяне на природни ресурси, или тотално настъпление на радикалния ислям, както вече се случи в доскоро светски африкански държави. Как трябва да очакваме това да се случи на Балканите и в страни от ЕС?
Боян Чуков: Евентуалната война в Близкия изток има за цел поставянето на всички енергийни ресурси в региона под управлението на един глобален фактор, който има амбицията да контролира и менажира целия свят. Настъпването на радикалния ислям ще продължи към Централна Азия и Кавказ. Той плавно, но сигурно чрез „външни импулси” се насочва към границите на Русия и Китай. Радикалният ислям в конкретни геополитически планове се предвижда да бъде използван като лост за решаване на геостратегическите въпроси на водещия към днешна дата постоянен глобален фактор.
Източник: Lubamanolova.info
- Убийства след убийството: Кои умряха заради Джон Кенеди
Из книгата на Огнян Стефанов „Мафията. От КГБ до ДС“, Frognews.bg
.
Как бързо минава времето. Половин век вече ни дели от убийството на Джон Кенеди, което в САЩ бе обявено за убийството на ХХ век. През тези години се изрече и изписа почти всичко, което можеше да се изрече и изпише. Издадени и излъчени са безброй коментари, анализи, спомени, разследвания, съмнения и всякакви фантастични теории и предположения.
Дори някакъв нашенец, не желая дори името му да споменавам, години наред се представял за американски генерал и разправял, че знае кой е убил Кенеди. И български медии веднага превръщат тоя хахо в герой. Ако беше измислил нов метод за опериране на сърце или нова подводница, нямаше толкова да му се радваме. Но тъпанарът разтягал някаква лъжа като дъвка и ние се гордеем с това. Поредната сензационна яхния като онази за българина, който изровил трупа на Чарли Чаплин. Не ни интересува, че имаме актьори и въобще творци, които са вървели по пътя на великия комик и са постигнали нещо, а някакви типове, които произвеждат отвращение и срам. Но няма да ви говоря за тях, бъдете спокойни.
.
Убитият американски президент Джон Кенеди, който си отива от този свят с отворени очи Има обаче тайни около убийството на Джон Кенеди, които все още спират дъха, а и за тях се пише изключително рядко. Не са харесвани от правителства, партии и финансови кръгове, защото издават винаги нещо зловещо, някакво спотаено зло в утробата на властта.
Далас, САЩ. Там, в петък, 22 ноември 1963 г., в 12,30 часа местно време бе убит 35-ят президент на Съединените щати Джон Фицджералд Кенеди. Кенеди е ранен фатално, докато пътува с жена си Жаклин, губернатора на Тексас Джон Конъли и съпругата му Нели Конъли, придружени от президентския екскорт.
10-месечното разследване на комисията „Уорън“ между 1963 и 1964 г. установява, че Президентът е убит от Лий Харви Осуалд. Същата комисия установява, че и Джак Руби също действа сам, когато убива убиеца Осуалд, преди да се яви пред съда. Въпреки това анкети, правени между 1966 и 2006 година показват, че близо 80% от американците не вярват на официалните версии и смятат, че правителството прикрива истината за атентата.
Една друга комисия, тази към Камарата на Представителите на САЩ, заявява през 1979 г., че Президента Джон Ф. Кенеди вероятно е станал жертва на добре организирана конспирация. Комисията изважда шокиращи недостатъци в разследването на ФБР и на Комисията „Уорън“. Въпреки че се съгласява с твърдението на „Уорън“, че Осуалд е най-вероятният убиец на Кенеди и губернатор Конъли, Комисията към Камарата на представителите твърди, че са произведени поне четири изстрела и че има голяма вероятност стрелците да са били двама. Комисията не определя нито един човек или група хора замесени в убийството, освен Осуалд, но казва че ЦРУ, Съветския Съюз, организираната престъпност и още няколко други групи биха могли да имат пръст в атентата. В днешно време убийството все още се дебатира.
Версиите се роят непрекъснато. Между тях са, че в убийството е замесена мафията, кубинските контри, Фидел Кастро, КГБ, ЦРУ, оръжейни магнати и пр. Споменават се различни аргументи, някои от които направо абсурдни. Съвсем реални са обаче действията на американските власти, които изземват всички филми от камерите и фотоапаратите на свидетели на покушението. След което тези ленти мистериозно изчезват.
Още по-подозрително е ликвидирането на убиеца Ли Харви Осуалд. Скоро след това умира от рак в затвора и неговият убиец – евреинът Джак Руби. Класическа мафиотска история – убит е „поръчаният“, след това е убит убиецът му, накрая загива и убиецът на убиеца. Следата е прекъсната завинаги. Край на филма. Би било добър финал за киното, но става въпрос за действителността, а в живота нещата винаги са по-сурови и от най-жестокия екшън.
Твърде вероятна предистория.
През 1913 г. Конгресът на САЩ прехвърля (подарява) националната независимост на страната на т.н. ФЕД (Федерален резерв). Вместо държавата, частни банки, съставляващи ФЕД, вече имат право да печатат долари. Нещо повече, САЩ плащат огромна лихва на частниците от ФЕД, върху всяка отпечатана купюра. По този начин, налагайки долара за световна валута, ФЕД реално налага контрол върху целия световен финасов пазар и повечето национални икономики, чиито резерви или дългове са в долари. Без социалистическия лагер, ако се вярва на комунистическите лидери в Кремъл, чието твърдение се опровергава от секретни документи след разпада на СССР, Варшавския договор и СИВ.
През 1971 г. е отменено златното покритие на долара. Зелените банкноти, започват да служат за контрол или предизвикване на инфлация, както и за „лабораторно създаване на кризи” в различни точки на света, в цели региони и в целия свят. От тази ситуация господарите на ФЕД стават още по-могъщи. Кои са тези мистериозни хора, се пита в задачата. Предположенията, митовете и легендите не са толкова много. И все пак. Според една от теориите, това са еврейски фамилии начело с рода Ротшилд. Повечето от тях са изселници от Русия, Литва и Полша. Посочват се Ротшилд, Вартбург, Лазар, Куун, Голдман, Мойзес, Леман.
На 4 юни 1963 година, президентът Кенеди издава Президентски Декрет, Изпълнителна Заповед № 11110, с който на Департамента по финансите се предоставя право да издава сребърни сертификати срещу налично сребро в Държавната съкровищница. На практика, това е нож в сърцето на ФЕД, който до този момент произвежда пари и ги дава срещу лихва на Правителството на САЩ. Един вид началото на края на Федералния резерв.
След близо половин век прекъсване, американската държава отново започва да печата свои пари. Така наречените банкноти на Кенеди от 2 и 5 долара, на които пише: „united states note“, а не „federal reserve note“. Тоест банкноти на Съединените щати, а не на Федералния резерв. Отпечатани са малко над 4 милиарда и са пуснати в обръщение. След 4 месеца започва печатането и на 10 и 20 доларови банкноти. Те обаче така и не виждат бял свят, защото съответните хора взимат съответните мерки.
Точно след 200 дни, на 22 ноември 1963 година, Кенеди е убит.
Съвпадение или мистерия? Отговорите още липсват. Поне ясните и конкретните.
Следващият президент на САЩ – Линдън Джонсън, поправя „грешката” на Кенеди веднага след като полага клетва в деня на убийството, 22 ноември, на борда на Президентския самолет „Делта форс-1”. Още докато лети за Вашингтон той издава първата си заповед: спира печатането на държавните банкноти от 10 и 20 долара и връща правата на ФЕД. В кратки срокове банките от ФЕД изтеглят от обръщение и банкнотите на Кенеди от 2 и 5 долара.
Предлагам ви няколко интересни факти, свързани с убийството на Джон Кенеди, които някак остават в сянка доста години:
– Лий Харви Осуалд, човекът, който по официални данни е убил Кенеди, е бил застрелян два дни след ареста. Убиецът на Осуалд – Джак Руби, умира от скоротечен рак без още да е произнесена присъда по делото срещу него. Според официалната версия на разследващите не съществува никаква връзка между Осуалд и Руби, нито на Руби с мафията и Съветския съюз.
– 20 минути преди убийството на Кенеди актрисата Карън Къпцинет звъни в информационната агенция Associated Press и съобгщава, че пияният й любовник, сътрудник на ЦРУ й е казал, че президентът ще бъде убит точно в този ден. Разбира се, никой не повярвал на жената. След няколко дена Карън е намерена в дома й със счупен врат. В полицейския протокол е записано, че е паднала във ваната.
– Джак Зангрети, управител на хотел в Оклахома, заявил, че в рамките на 24 часа Осуалд ще бъде убит от човек на име Джак Руби. Две седмици по-късно Зангрети е намерен удавен в езеро, недалеч от хотела, в който работел.
– Роза Черами, проститутка, която е имала връзка с Джак Руби, два дни преди убийството на Кенеди, в надрусано състояние разказвала, че знае за атентат срещу президента. Малко след това я блъска кола. В моргата съдебните лекари описват рана в главата й, която, според тях, би могла да е от куршум.
– Ханк Килам е човек, работил за Руби, който е знаел за връзката му с Осуалд. Намерен е с прерязано гърли. Версията: самоубийство.
– Хъг Уърд, частен детектив, разследвал смъртта на Кенеди загива в самолетна катастрофа заедно с кмета на Ню Орлиънс, добър приятел на Кенеди.
– С.Д. Джаксън, човекът, който първи купува лентата, на която са снимките на Запрудър от убийството на президента, умира скоро след това от сърдечен удар. Филмът така и не вижда бял свят.
– Дороти Килален – журналист, която остро критикува комисията „Уорън” , е намерена мъртва в собственото си легло. Заключението на полицията е, че е починала от смесване на таблетки с алкохол.
– Грант Стокдейл, близък на братята Кенеди, на 1 декември заявил, че е близо до разкриване на убийството и ще разкаже всичко пред съдия. На 2 декември пада от прозореца на офиса си на 13-я етаж. Официалната версия: самоубийство.
– Ли Бауърс – оператор в железницата, намираща се недалеч от мястото на убийството, от вишката видял група хора, която се намирала на хълма, от който е стреляно срещу Кенеди. Загива в катастрофа.
– Гари Уъндърхил, служител на ЦРУ, участник в подготовката за нападение срещу Куба заявил: „Знам кои са те и това е проблем. Те знаят, че аз знам. Затова съм тук. Не трябва да оставам в Ню Йорк.“ Трупът му е намерен на 8 май 1964 година с дупка от куршум в главата. Официалната версия: самоубийство.
– Дж.Д. Типит – полицаят, който седмица преди убийството се е срещал с Джак Руби и Дейвид Фери. Застрелян при задържането на Осуалд. Според двама свидетели никакъв Осуалд не са видели, а двама мъже, облечени в черно. Единият свидетел е убит с изстрел в главата. Вторият бива ранен по време на кръчмарски бой, но без опасност за живота. Умира в болницата от сърдечен удар.
– Веднага след ареста на Джак Руби той бил посетен в килията от двама журналисти: Бил Хънтър и Джим Коет, а също и от адвокат Том Хауърд. По-късно тримата ровили в квартирата на Руби.
Хънтър е застрелян в полицейския участък. Полицаят, който го застрелва, обяснил, че е изпуснал пистолета си и произвел неволен изстрел. Коет е убит няколко месеца по-късно – неизвестен го нападнал в хотелската стая и му счупил врата.
По същото време адвокатът Хауърд получил масиран инфаркт.– Джъд Браун – разследващ съдия по делото Руби умира от сърдечен пристъп. След него умира и помощникът му Кларънс Оливър. Разследващият адвокат на Руби загива в катастрофа.
– Леонард Палин, който заснел филм за убийството на Кенеди, загива в катастрофа.
– Джеймс Уоръл, който в момента на убийството видял подозрителен човек пред близката книжарница, също загива в катастрофа.
– Мона Санц, която взима голямо интервю от Осуалд малко преди да го убият, е ударена смъртоносно от автобус на улицата.
– Мери Шермън, биолог, която е участвала в програмата на ЦРУ за създаване на биологично оръжие за атентат срещу Фидел Кастро, е била убита на 21 юли 1964 г. с нож в сърцето. След това е подпален домът й, но огънят изгасва и трупът остава невредим.
Служителят от ЦРУ, с когото е работила, умира от инсулт. Лекарят, който му направил аутопсията, умира веднага след това от сърдечен удар. Братът на патолога пък бил застрелян.
– Еърлайн Робъртс – хазяйката на Осуалд, съобщила, че в деня на убийството при квартиранта й са идвали полицаи с полицейска кола. Тя обаче предупредила Осуалд и той се скрил. Жената умира от инфаркт.
– Лейтенант Уилям Пицер – фотографът, снимал тялото на Кенеди в моргата, по-късно се самоубива.
– Капитан Франк Мартин – полицаят, видял как е убит Осуалд заявил пред комисията „Уорън”: „Мога да разкажа много неща, но по-добре да си мълча.“ Умира от скоротечен рак.
– Мери Пинчът Майер – журналистката, която е правила интервю с Кенеди, с когото, според нея имали кратка любовна връзка, се похвалила, че е записала всичко в дневника си. Майер била застреляна направо на улицата на 12 октомври 1964 година. През 1976 дневникът е бил намерен и веднага конфискуван от агенти на ЦРУ. Същите по-късно правят изявление, че всички записки на Майер са унищожени, за да не петнят паметта на Кенеди.
– Дезмън Фицджералд, който е участвал в разработката на план за ликвидирането на Фидел Кастро, твърдял, че убийството на Кенеди е извършено по същия сценарий. Фитцджералд умира от инфаркт.
– Лиза Хауърд – журналистката, която взела интервюта от Хрушчов, Кастро и Кенеди и защитавала мирния диалог между Куба, САЩ и СССР, на 4 юли 1965 година е намерена мъртва. Според официалната версия се е отровила с лекарства.
– Уинстън Скот, директор на мексиканския отдел в ЦРУ, през 1969 година се пенсионира и написва документална книга за работата си. Умира от инфаркт точно преди книгата да излезе от печат, а ръкописът е конфискуван от агенти на ЦРУ. Синът му се опитал да я издаде по-късно, но се оказало, че всички страници, засягащи работата на Управлението след 1947 година са изчезнали безследно.
– Мери Джо Копичне – секретарка на Робърт Кенеди и приятелката й Нанси Карол Тейлър се изпуснали пред Боби Бейкър, че Кенеди има намерение да смени своя вицепрецидент Линдън Джонсън през втория си мандат, ако го спечели. Нанси загива в самолетна катастрофа, а приятелката й в автокатастрофа през 1969 г.
– Дороти Килейлън – журналистка, която взела интервю от Джак Руби и се похвалила, че се е добрала до сензационни материали. За всеки случай предала материалите на своята приятелка Маргарет Смит. На 8 ноември 1965 г. Дороти е намерена мъртва, а след два дена е открит трупът и на Смит.
Списъкът съдържа още 6 имена на загинали при странни обстоятелства хора, които са имали някаква информация или са разговаряли с Кенеди и хора от обкръжението му. Всички те са мъртви. Не можаха да проговорят.
Застрелян е и полицаят, който е оглеждал книгохронилището, откъдето се е смятало, че е стреляно срещу президента. Това е било само версия, една от многото, но ченгето е убито. Убити са още двама негови колеги, които са давали показания пред Комисията по разследване смъртта на Кенеди. Единият от полицаите оживява по чудо след първия атентат, но няколко месеца по-късно го намират „самоубил се”.
Забележете! Клай Шоу, единственият човек, който е обвинен в съпричастност към атентата срещу президента на САЩ, е напълно оправдан от съда. Няколко години след това умира от рак. Оневинен е единственият заподозрян…
Мистериите продължават през 1970 година. Тогава се създава нова Комисия за разследване убийството на Джон Кенеди. В нея са привикани известни мафиоти, за да се установи дали мафията има пръст в организиране на атентата. Или дали мафиозите знаят нещо по въпроса. След като посещават комисията и отговарят на въпросите, част от бандитите изчезват безследно или са открити мъртви. Става дума за 15 души.
Още по-напечено става, когато в комисията са привикани и агенти на ФБР, участвали в разследването на атентата.
Уилям Съливан е човекът, който е имал пълен достъп до документите за атентата. Убит е от негов съсед по време на лов. Помислил го за елен…
Разпитани са още: Луис Николас, помощник на шефа на ФБР Джон Едгар Хувър, Алън Белмонт, също заместник на Хувър, Джеймс Кадиган, човекът, отговарял за папките с доказателствата, Джеймс Енглиш, шеф на лабораторията, изследвала оръжието на Осуалд, Доналд Кайлър, специалист по пръстови отпечатъци, който открива тези на Осуалд по оръжието. Всички те загиват в началото на 1977 г. От инфаркт.
През това време в ЦРУ са разпитани 7 свидетели, които разказват какво са видели или чули по повод атентата срещу Кенеди. Всички те умират по-късно.
Сигурно се питате, защо ви занимавам с всичко това. Какво общо има убийството на Джон Кенеди с България, с прехода, с родната организирана престъпност, с българските служби? На пръв поглед – нищо. Но ако се замислите, ще откриете онази скрита „червена нишка”, същата противна и смъртоносна връзчица, която винаги се появява, когато са засегнати интересите на определени кръгове – свещената връзка между политиката и мафията.
Над 250 поръчкови убийства в България за двайсетина години. Не е разкрито нито едно. Оправдани и пуснати на свобода бяха дори заподозрените в убийството на премиера Андрей Луканов. На първа инстанция имаха доживотни присъди, следващите магистрати ги обявиха за невинни. Колко неизвестни хора са премахнати, за да не проговорят или защото са свидетели на ограбването на страната ни – никой не знае. Но че има такива, ще ви каже всеки магистрат, всяко ченге. И не са никак малко. Но за тях не се пише, нито се говори. Законът „омерта“ – който проговори, ще умре.
- Фанфан Ла Тюлип
Божидар Чеков, сп. „Тема“
.
Снимка: Темаdaily Няма по-трудно решение от това да напуснеш родината завинаги. Особено в онази драматична 1968 година. Внезапната промяна в условията на живот бих сравнил с разликата между детски басейн и океан. Възможностите бяха две: изплуване или потъване. Разбрах го по време на една разходка в руското гробище край Париж, в градчето Сент Женевиев де Боа.
Състудентите ми отначало ме мислеха за руснак. Един от тях, който живееше до гробището, ме покани на обяд. От балкона ми показа малка руска черква, заобиколена от безброй православни кръстове. На тръгване се отбих да се разходя сред тях. Беше неделя, бръснеше леден януарски вятър. Алеите бяха почти безлюдни. Спирах се пред белите кръстове с известни имена, откроявали се сред онези над един милион руски емигранти, потърсили убежище във Франция след 1917 г. – Феликс Юсупов, граф Голицин, Сергей Поляков, Андрей Тарковски, Рудолф Нуреев…
Изведнъж кучешко ръмжене прекъсна разходката ми. Само на сантиметри от мен огромен пес беше оголил зъбите си. До него стоеше гробищният пазач – възрастен човек с нахлупен до ушите каскет и мръсни ботуши. Попита на развален френски какво търся и аз отговорих, че просто разглеждам. На свой ред се поинтересувах говори ли руски. «Не – каза пазачът, – аз съм българин…» След първите мигове на изненада завързахме разговор, който продължихме в бараката му от една стая с бумтящо кюмбе по средата. Родом от Сливен, човекът беше обиколил целия свят. Моряк, шофьор или сервитьор, той не се беше оженил. Нямаше деца. Със слабост към картите и заровете нашенецът си беше пропилял и времето, и парите. Стигнал до просешка тояга. Спасили го руснаците – взели го за пазач на гробището. Разказваше, а до него лежеше единственият му приятел – кучето. По стените върху ръждясали пирони висяха мръсни дрехи. Голяма щайга, покрита с пожълтял вестник, служеше за маса. Слушах с интерес нашенеца, сърбах водката, която ми наливаше във филджан за кафе, и взимах с пръсти киселите краставички, разпилени по вестника. Поканих го в Париж, дадох му адреса си. Той никога не дойде и аз повече не го видях.
Срещата се оказа изключително полезна за мен. Проумях, че човек, който не е роден във Франция, няма време за губене, ако иска да има материална и морална независимост. Свободата действа опияняващо, особено за хора, които са били лишени от нея. Възможностите, които тя предоставя, са толкова разнопосочни, че българин без ясна цел много лесно може да забрави колко е къс животът.
Много важни лично за мен бяха и сънародниците ни, към които французите се отнасяха с уважение, а понякога и със стахопочитание – незабравимите Ценко Барев, представител в Съвета на Европа на всички съпротивителни движения от съветския блок; Димитър Паница, главен редактор на най-тиражното списание в света „Ридър дайжест”; Тончо Карабулков, редактор на списание „Бъдеще”; д-р Димитър Моллов, син на министъра на финансите Владимир Моллов и представител на Демократическата партия в изгнание; Евгени Силянов, виден журналист от „Пари мач”; Никола Радонов, архитект; Иля Паунов, най-добрият художник на Монмартър; Андрей Гюрковски, енергиен специалист; бай Симо, ресторантьор на улица „Мира», който за много емигранти беше съвременният Странджата… В общуването с тези хора аз се зареждах с оптимизъм, защото те излъчваха самочувствие, което «новата емиграция» няма.
Отначало посрещнахме с радост вълната емигранти, тръгнали след 1990 г. Въобразявахме си, че след като говорим общ език, мислите и действията ни ще са подобни. Пълна грешка. Липсата на самочувствие у новопристигналите се превърна в невидима Берлинска стена. Поведението им се оказа непредвидимо, а мнението им – променливо. Отказът от първото социално стъпало, през което ние, «старите», сме минали, направи отношенията между нас трудни, понякога и комични.
Преди месец изпращах приятели на летище „Шарл де Гол”. В групата пристигащи от София зърнах Пешо Цветков, който си изкарваше хляба с продажба на енциклопедии. Преди време някой го беше довел на мой рожден ден. Зърна ме и се спря.
– Трябва да се съберем отново – каза младият човек и ми подаде визитната си картичка.
Съгласих се, но знаех, че няма да му се обадя, защото беше негов ред да кани и да звъни. Чак като се забърза към асансьора, погледнах визитката му. На нея пишеше Pierre Fleurie – ingеnieur en marketing. Подвикнах му:
– Пешо, дал си ми чужда визитка!
– Не бе, смених си името – виновно отвърна той.
Разбрах. Fleur е цвете на френски. Не се сдържах:
– По-добре да се беше прекръстил на Fanfan la Tulipe (Фанфан Лалето)!
Не ми отговори. Асансьорът беше дошъл и Пешо побърза да се сгуши между другите пътници.
- Скандалите с Уестингхаус, за които никой не говори
Подмокриха се опонентите на АЕЦ „Белене” от вестта, че американо-японската компания Уестингхаус ще строи Седмия блок в единствената атомна централа „Козлодуй”! Смяната на памперсите е много динамична – модерна технологияq каквато няма друга в света, евтино, събитие… От нафталина възкръсна Иван Иванов, появи се и Иван Хиновски, хорът на американофилите изпълни благодарствена меса!
Ядреният експерт и председател на Българския енергиен форум Иван Хиновски е забравил как коментира прехвърлянето на реактора от Белене в Козлодуй като финансов компромис, който не е удачен, тъй като ядрените блокове с такава мощност /1000 МВ – бел.ред./, работят в двойки.
За да е пълно „щастието” и в името на обективността, ще се върна малко назад:
Факт е, че по време на мандата си, премиерът Бойко Борисов заяви:
„Днес сутринта имах разговори с “Уестингхаус”, които доставят гориво за Украйна – за някои от техните реактори. Следобед с тях ще подпишем споразумение, подобно на това с “Арева”. От следващите години – не само съхранението, а и доставките на ядрено гориво ще бъдат диверсифицирани“, каза Борисов.
Той обаче не обясни какво точно ще предвижда предстоящия договор с “Уестингхауз“, тъй като в момента АЕЦ “Козлодуй“ има сключен с руската ТВЕЛ действащ договор за доставка на свежо ядрено гориво до 2020 г. Дотогава изтичат и лицензите за експлоатация на двата реактора, за които в момента се провежда избор на компания, която да оцени остатъчния ресурс на V и VІ блок и да предложи мерки за удължаване на живота им с 15-20 години. Очакваше се сред кандидатите да е и американската “Уестингхауз“, и ако тя проведе модернизацията на блоковете, те може и да бъдат пригодени за работа с различно от руското ядрено гориво.
Да, ама – не. Няма модернизация на руски блокове, която да ги пригоди за работа с руско гориво!
За да не останат каквито и да било съмнения в някого за американския интерес и натиск да бъде изместена Русия и лансиран “Уестингхаус” с реакторите си, по време на управленския мандат на ГЕРБ, компанията представи в София реакторите си от най-ново поколение 3+, въпреки че нямаше обявен конкурс, нито налице бе някаква легитимна причина да се сменят реакторите в “Белене”. Освен това вицепрезидентът на енергийната компания за Южна Европа Хосе Гутиерес се срещна с министъра на икономиката, енергетиката и туризма Трайчо Трайков.
Ако не друго, докато Бойко Борисов бе на власт, поне получихме потвърждение на съмненията си, че субектът, който пречи на проекта “Белене”, е американската “Уестингхаус”. Може би затова посланикът на Щатите Джеймс Уорлик си позволяваше да ходи на проверка в АЕЦ “Козлодуй” и да влиза и излиза в министерства и Министерски съвет, когато му скимне, прегърнал ролята си на генералгубернатор!
По време на парламентарно питане от 11 май 2011 година от депутата на Коалиция за България излязоха на светло и други скандални подробности по поведението на ГЕРБ към „Белене”:
ПЕТЪР ДИМИТРОВ (КБ): Уважаеми господин министър, колеги, през м. февруари попитах колко е похарчило правителството на ГЕРБ от изборите до февруари месец 2011 г., като очаквах някакви плащания, тъй като е невъзможно да не се обслужва най-малкото кредитът към „Париба”. Признавам си обаче, че отговорът, който получих, ме зашемети.
За тези по-малко от две години са платени 296 млн. евро – повтарям – 296 млн. евро! От тях на „Атомстрой” са дадени 56,67%, на Архитект-инженер „Уорли Парсънс“– 24,93%, на БНП „Париба” – 15,20%, на „Делойт Сентръл Юръп лимитид” – 1,76% и издръжка на самото предприятие АЕЦ „Белене” – 1,33%.
Господин министър, за какво сте плащали? Нали не знаете дали ще правите проекта!? За пръв път действително съм зашеметен, от това че говорихте, че там е гьол, че там са жаби – за какво сте плащали? Наехте консултант, давате му огромна сума, за да ви каже дали да правите „Белене”, или да не правите „Белене”. И когато не знаете дали ще го правите, или няма да го правите, вие сте плащали в продължение на две години. Какво е това? Супер умен ход, някакъв таен ход, който не можем да разшифроваме?! Храна за жабите ли сте плащали? Каква е идеята на тези плащания? Предрешена ли е съдбата на „Белене”, какво се случва изобщо?
ПП ГЕРБ написа поредния донос до Брюксел за проекта Седми блок и даването му на Уестингхаус. През това време Стойнев обеща държавни гаранции за бъдещия строеж и то при положение, че на никого все още не е ясна крайната му цена!
Реакторът за „Белене“ невярно бе обявен като висока технология но поколение от 2 при положение, че той е 3+, което е истинската му характеристика.
Провалите с гориво на Уестингхаус в Украйна и Чехия
Струва да си припомним как приключиха някои други обекти на американо-японската компания Уестингхаус в Източна и Централна Европа. През май-юни 2012 г. се наложи три групи касети с ядрено гориво на Уестингхауз (TBC-W) да бъдат аварийно извадени от енергийни блокове №2 и №3 на Южноукраинската АЕЦ заради очевидните им конструктивни недостатъци. При това Държавната инспекция за ядрено регулиране на Украйна (ДИЯРУ) забрани използването на други две нови групи TBC-W, които бяха купени от Националната атомна енергогенерираща компания „Енергоатом“ (НАЕК Енергоатом, обединяваща петте украински АЕЦ), но все още не бяха вкарани в употреба. Както посочват в тази връзка редица украински експерти, ако това не беше станало и техническите дефекти на американското гориво бяха станали ясни на по-късен етап от експлоатацията му, щеше да се наложи спирането не само на два, а най-малко на три ядрени енергоблока BBЕР 1000.
Както е известно, американските ядрени касети се оказаха в реакторите на Южноукраинската АЕЦ след като, през 2010, НАЕК „Енергоатом“ избърза /очевидно ръководейки се не толкова от икономически, колкото от политически съображения/ да подпише договор с Уестингхауз за осъществяването, през периода 2011-2015, на ежегодни доставки на гориво за зареждане на поне три реактора ВВЕР 1000, въпреки че предлаганите от американците TBC-W не бяха минали през необходимата предварителна опитна индустриална експлоатация, написа в списание „Геополитика” енергийния експерт Димчо Петракиев.
Самият проект за квалификация и последващо използване на американско ядрено гориво в украинските АЕЦ беше продиктуван от желанието на Киев да намери алтернатива на монополните руски доставки и така да постигне толкова желаната „енергийна диверсификация“. Истината обаче е, че не можа да реализира нито едното, нито другото. В резултат, украинците са сдобиха с огромно количество неизползвани (и неизползваеми) TBC-W, на стойност 100 млн. долара, както и с проблема, пред който днес са изправени и НАЕК „Енергоатом“, и ДИЯРУ, и самата Уестингхауз, а именно, как да се излезе от създалата се ситуация?
Преди време председателят на ДИЯРУ Елена Миколайчук, различните модификации на ядреното гориво, включително американските, обикновено демонстрират дефекти именно на третата или четвъртата година от експлоатацията им. В тази връзка тя предупреди, че „характерен фактор при завършилите с провал опити за използване на американските касети от типа TBC-W6 е, че дефектите масово се проявяват едва на третата или четвъртата година от началото на използването им, т.е. след комплектуването на над половината от активната зона. Именно затова е толкова важно да изчакаме да изминат пълни четири години от началото на използването на горивото TBC-W“.
Показателно е също, че през първите дни след инцидента с касетите TBC-W вицепрезидентът на Уестингхауз, отговарящ за външните връзки и стратегията на компанията, Майк Кирст заяви, че повредите на касетите са станали при зареждането им и, според договора с украинците, Уестингхауз не носи отговорност за тях. „Очевидно, че по време на процеса на зареждането, някои касети са получили драскотини, а някои дистанционни решетки са били деформирани, но това не е наш проблем“ – подчерта Кирст.
В същото време обаче, специалната правителствена комисия, назначена да разследва причините за деформацията на американските ядрени касети, стигна до съвършено различно заключение. Изясни се например, че в основата на дефектите на TBC-W са пропуски на конструкторите от Уестингхауз, за което нееднократно предупреждаваше и главният държавен инспектор по ядрена и радиационна безопасност на Украйна Михаил Гашев.
Веднага след като станаха ясни изводите на комисията тогава, от Уестингхауз отказаха да дават всякакви коментари пред медиите. Впрочем, и самото разследване на инцидента в рамките на триъгълника НЕАК „Енергоатом“ – ДИЯРУ – Уестингхауз, както и обсъждането на по-нататъшните действия за решаването на проблема, бяха засекретени.
Както посочват редица експерти, сред най-любопитните сблъсъци в последно време на глобалния ядрен пазар е този между Уестинхауз и руската компания Росатом за доизграждането на енергоблокове №3 и №4 на чешката АЕЦ Темелин.
Имаше опит на Уестингхауз да влезе на чешкия пазар, чрез проекта за адаптирането на своето експериментално ядрено гориво към реакторите ВВЕР, и този опит се провали. През 2010 г. чехите изцяло се отказаха от американските ядрени касети заради недостатъчната им надеждност и, както показаха резултатите от международния търг, отново се ориентираха към експлоатацията на доказалите пригодността си за ВВЕР руски касети.
Президентът на Уестингхауз Родерик, посочи, че „ако чешките компании решат да си сътрудничат с нас и в чужбина, това ще става в съответствие с международните стандарти, които се използват в целия свят, а не само с руските стандарти в Русия“. Казаното от Родерик не отговаряше на истината, тъй като руските стандарти съвсем не се използват само в Русия и Чехия, но и в Армения, България, Унгария, Индия, Китай, Словакия, Финландия и Украйна.
Два дни преди Референдума за ядрената енергетика, той показа някаква брюкселска чиновничка, Ребека Хармс, учила за градинарка, която ни заплаши с последици от рода на Чернобил и Фукушима, ако гласуваме за нова атомна централа!
Ребека Хармс, съпредседател на Групата на Зелените/Европейски свободен алианс, си позволи да ни се кара, ако сбъркаме и гласуваме за АЕЦ”Белене” на предстоящия Референдум!
Справка в сайта на ЕС показа, че въпросната Хармс е завършила средно образование и специалност „Градинар в разсадник”, след което се насочила предвидливо към Зелените и така влязла в Европейския парламент?!
Чудни са делата ти, Господи!
Питам, защото след това ще замълча за дълго!
Въодушевеният министър Драгомир Стойнев, който кацна от Щатите заяви, че “Ексимбанк” била готова да осигури средства за покриване на 70 процента от стойността на реактора. При това положение не е ясно как БЕХ ще издържи, след като наскоро пусна облигации за 500 милиона евро и предстои да вземе заем от “Газпром” още 620 милиона евро за финансирането на “Южен поток”.
Но въпроси вече не се задават – всичко е отговори и 24-часово слънцегреене – па макар и отвъд океана!
Остава неясно какви са качествата и как ще работи предлаганият реактор от ново поколение, тъй като досега такъв не е влизал в експлоатация. АР1000 е лицензиран в началото на тази година. Референции и лицензиране на технологията на АР 1000 се очакват чак 2016 година, тази технология не е лицензирана в рамките на ЕС.
В момента в строеж са четири такива мощности – в САЩ и в Китай. Но няма пуснат в действие и е трудно да се прогнозира каква ще е цената на произвеждания от него ток. Възниква и въпросът защо министър Стойнев обяви, че конкурс за този проект няма да има, след като ЕС, в който все още сме страна-членка изисква провеждането на конкурс, така както и българското законодателство също?
Министърът заяви още, че ядреното гориво ще се доставя от САЩ, но не каза как и къде ще се съхранява отработилото гориво. В България няма съответни хранилища и затова връщаме отработилото от АЕЦ “Козлодуй” гориво в Русия. Според директора на централата Иван Генов при работата на новия седми реактор то няма да се връща в САЩ. Което означава, че ще се съхранява в хранилище у нас. Тук се вдига наздравица и се казва: Честито!
Какво ще се прави с вече построения реактор за „Белене” попитаха на пресконференция журналисти. Стойнев се измъкна като обясни, че адвокатите по арбитражното дело му казали да мълчи?!
Удобно…
В „Студио БГНЕС“ пред Явор Дачков бившият директор на АЕЦ „Козлодуй“ Йордан Йорданов каза по повод американските „успехи” на министър Драгомир Стойнев:
„… договорът за модернизация на 5 и 6 реактор струва 560 млн. евро и сега върви неговото изплащане до 2019 г. Ще се изплаща този договор за модернизация до 2019 г. Дотогава никой няма да иска спирането на 5 и 6 блок. В момента, в който се изплати този кредит, ще започне натиск за тяхното спиране. Но този натиск можем да го преодолеем. 5 реактор трябва да бъде спрян през 2017 г., а 2021 г. трябва да бъде спрян 6 реактор. Ние отсега трябва да започнем да мислим вече за заместваща мощност – дали ще е Белене, Козлодуй, трябва да мислим за заместващи мощности на 5 и 6 реактор. Защото за една нова мощност вече 6-7 години е само лицензирането, строителството ще отнеме поне толкова, някъде 14-15 години в новите условия. Всички възможности вече са проиграни, трябва да се мисли за заместваща мощност.
Американският проект не е лицензиран в ЕС, а руският е лицензиран. Едно лицензиране на такива ядрени устройства трае около 6-7 години. Ако догодина се вземе решение за строителство на един блок, това е неправилно решение, трябва да има стратегия, заместващи мощности и най-малко два реактора. Строителството е 48 месеца съгласно проекта, но като сложим и спомагателни съоръжения, ще трябват още няколко години, тоест пак отиваме на 14-15 години…
За това какво е необходимо за нашата енергетика, Йорданов посочи, че ако има борса, и ако всички отидат на нея, тогава цената на тока ще се окаже, че ще падне.
България има един реактор от „Белене“, платен, но неупотребен, в същото време се лансира тезата за закупуване на подобно съоръжение от Уестингхаус?!
Консервирането на площадката не е безплатно и ще струва пари. А пари ще са необходими и за неустойки – грубо към 800 млн евро. И то при положение, че ЕС ни подхвърля едва и на части, унизителните 300 млн евро за затварянето на читавите 3 и 4 блок на АЕЦ „Козлодуй”!
Някой мисли ли ги тези неща, или отново сме жертва на поредния политически експеримент?
Финансирането от Ексимбанк
Това е банката, която инвестира американски стоки и проекти. На всички е ясно, че една банка не може да финансира даден проект с повече от 150 млн. евро. А другите пари за Седми блок? Откъде ще дойдат, при какви условия?
- Българи представят революционен двигател
Изобретението не се нуждае от гориво или скъпи акумулатори
Наши специалисти са на път да покажат на света двигател от революционно нов тип. Той не се нуждае от никакво гориво, нито пък от скъпи акумулатори. Нарича се контролиран електромагнитен двигател и е разработен от българската фирма Електро Хибрид Ауто ООД, която го определя като стъпка в бъдещето.
Към момента се работи по едноцилиндров двигател от мотоциклет „Ние изобретихме и патентовахме двигател от революционно нов тип – контролиран електромагнитен двигател. Нашето изобретение се базира на използването на един постоянен магнит, контролиран от електрически импулси. Тази генерално нова концепция за двигател е приложима не само в автомобилостроенето, а във всяка една област от човешкия бит„, споделят българските специалисти пред Automedia.bg.
Казано накратко, това е двигател, който не се нуждае от никакво гориво, нито пък от скъпи акумулатори. Той може да бъде създаден на базата на всеки бутален агрегат, като се запази цялата му фабрична периферия – валове, скоростна кутия и др. Технологията е революционна, но същевременно проста – буталото се прави от четири постоянни магнита, а ролята на запалителна свещ играе метал с намотка, който се превръща в електромагнит и при подаването на импулс (искра) отблъсква буталото с огромна сила.
А по този начин се получава машина, която е много близо до бленуваното „перпетуум мобиле„. Контролираният електромагнитен двигател се нуждае единствено от малко количество електроенергия (достатъчен е съвсем обикновен автомобилен акумулатор), която в процеса на работа се регенерира на почти 90%!
Изобретението на българските специалисти има приложение не само в автомобилостроенето. То може да бъде използвано, например, като генератор на електрическа енергия. В зависимост от големината на тока и магнитите може да се задвижват дори огромни машини.
Важна подробност е, че този новаторски агрегат е вече конструиран, работещ и изпробван. На компанията й предстои нелеката задача да популяризира своето изобретение, за да финансира развитието му. Към момента инженерите търсят средства, за да създадат прототип, който да представят на автомобилното изложение в Женева през март догодина. И така да привлекат вниманието на големите автомобилни компании.
Основната дейност на българската фирма е свързана с преустройство на серийни автомобили в тип електро-хибрид. Тя вече е създала няколко свои разработки на базата на серийни модели. Патентованата им система позволява обикновен автомобил да бъде преустроен в електромобил, като се запази неговата основна задвижваща система, както и оригиналния двигател. По-интересното е, че технологията позволява на всеки сериен автомобил да се движи както с неговия оригинален двигател с вътрешно горене (без значение на какво гориво е той), така и с вградения от българските инженери електромотор. По този начин возилото може да се движи и в режим 4×4, използвайки и двата си двигателя едновременно.
Българите вече са конструирали работещи прототипи на автомобили, които разполагат както с предно, така и със задно задвижване. Интересна подробност е, че една от машините – BMW 3-Series, при която и двата двигателя са синхронизирани (режим 4×4), има възможност да ускори от 0 до 100 км/час за по-малко от 4 секунди.
Снимка и видео: Електро Хибрид Ауто ООД
Източник: Аutomedia.investor.bg
- Българската „икономика на бедността“
Плащане на заплати „под масата“, укриване на данъци и социални осигуровки, корупция в обществените поръчки – това са част от симптомите на българската „сенчеста икономика“, диагностицирани в едно ново изследване, информира Дойче Веле.
.
Сивият сектор в икономиката нараства. България е първенец по този показател в Европейския съюз, гласи един от изводите на ежегодното изследване, направено с подкрепата на софийското бюро на фондация „Фридрих Еберт“ и Центъра за изследване на демокрацията, за което ни информира Николай Цеков.
Всеки седми трудещ се в България посочва, че получава изцяло или част от възнаграждението си „под масата“. По този начин работодателите пестят между 350 и 400 милиона лева от невнесени вноски за социално осигуряване. Загубите от неплатени данъци и измами с ДДС се изчисляват на поне 1,2 милиарда лева годишно. Толкова се губят и в резултат на корупцията при раздаването на обществени поръчки. В крайна сметка приходите в националния бюджет са два пъти по-малко в сравнение с тези в бюджета на страна като Словакия, въпреки, че тя има с два милиона души по-малко население от България.
По думите на Регине Шуберт, която ръководи софийското бюро на фондация „Фридрих Еберт“, размерите на сивата икономика в България през последната година започват отново отчетливо да се увеличават: „Има пряка връзка между бедността на българските пенсионери и сивата икономика. Неплащането на осигуровки върху реалните заплати води до дефицит в бюджета на пенсионното осигуряване, което трябва да се дофинансира от бюджета. Разбира се, при това положение не е възможно възрастните хора да получават достойни пенсии. Сред бедните българи се развива специфична „икономика на бедността“, твърди Регине Шуберт.
Най-сенчестите сектори
Строителството, автомонтьорските услуги, медицинското обслужване и туризмът заемат челно място по безотчетност пред данъчните власти и общественото осигуряване. Хиляди предприятия и цели сектори от българската икономика комфортно обитават тази „сива зона“, благодарение на бездействието на огромен брой държавни и общински контролни органи, които явно имат интерес от корупционните практики, твърди директорът в софийският Център за изследване на демокрацията Руслан Стефанов.
Калпавото правосъдие допълня картината на безсилието пред посивяването на българската икономика. И още нещо: „Повечето български правителства проявяваха и продължават да проявяват особен нагон към мегаломански проекти, които са прекрасна хранилка и среда за грабежи, корупция и укриване на данъци“, обобщава Стефанов.
Според изследвания на международни кредитни институции и на Евростат, българската „сенчеста икономика“ има дял от 30-35 на сто от общата стойност на БВП. По този показател България държи един черен рекорд сред страните на Европейския съюз. В развитите страни този показател не надхвърля 15 на сто. Изводите за нарастването на сивия сектор през последната година се обосновават на данните от анкети сред трудещите се и работодателите и са подкрепени от статистиката за намаляващата събираемост на данъци и социални осигуровки.
Олигархичните структури покровителстват сивата икономика
„Изводите в изследването на сивата икономика трябва да се разгледат с особено внимание от българското правителство на фона на нарастващото недофинансиране на обществените услуги и на липсата на пари в брой в държавата. Постоянно и отвсякъде чуваме за плащане на заплати „под масата“ и за липсата на пари за социални дейности, образование и здравеопазване“, казва икономическият съветник на германското посолство в София Томас Пфане.
Той обръща внимание и на друг извод от тазгодишното проучване – а именно, че олигархичните структури в българската икономика покровителстват укриването на данъци в държавата. Този факт засенчва позитивните промени в борбата срещу сивата и криминалната икономика в България, настъпили след влизането на страната в Европейския съюз под влиянието на европейския контрол.
Източник: Дойче Веле
- „Ранобудни студенти“ прескочиха загражденията пред Народното събрание (Видео)
Тази сутрин, в деня на Св. Климент Охридски и патронния празник на Софийския университет, група от „Ранобудните студенти“ премина загражденията пред българския парламент. За акцията съобщиха самите студенти.
Младежите разпънаха транспарант „Огражденията са в ума ни, няма граници за духа ни!” зад плътните ограждения пред сградата на Народното събрание.
„С акцията целим да покажем, че свободният дух е бил и ще бъде по-силен от наложената полицейщина в държавата. Акцията дава начало на поредица от събития, с които ще изпълним днешния ден”, аргументират действията си студентите в съобщение до медиите.
„Ранобудните студенти“ обаче ще освободят окупираната Аула Магна за провеждането на официалните тържества по случай 125-тата годишнина от създаването на Алма Матер.
Акцията дава начало на поредица от събития, които студентите ще изпълнят днес, съобщиха още от щаба на Ранобудните.
Източник: в. „Сега“
- Американските музикални награди ‘2013
В театър „Нокиа“ в Лос Анджелис в неделна вечер на 24 ноември се състоя церемонията по връчване на 41 -те Американските музикални награди. Водещ беше рапърът Питбул. Церемонията бе директно предавана от телевизионния канал Ей Би Си.
.
Питбул бе избран отчасти заради латинските си корени, защото на церемонията беше отбелязана 25-годишнината от участието на Глория Естефан и 15-годишнината от въвеждането на категорията „Любим латино изпълнител“. Естефан е първата латино певица, пяла на церемонията за Американските музикални награди. Латиноамерикански песни изпълни Дженифър Лопес. Наградата за любим латино изпълнител тази година спечели Марк Антони.
Церемонията по връчване на Американските музикални награди откри Кейти Пери със хита си „Unconditionally“. На шоуто със свои изпълнения се представиха Лейди Гага, Кристина Агилера, Майли Сайръс, дуетът Макълмор – Райън Луис, Кендрик Ламар, „Уан дайрекшън“ и „Имаджин дрегънс“. Питбул изпя хита си „Timber“ с Кеша.
Джъстин Тимбърлейк за пръв път се представи със свое изпълнение на шоуто като самостоятелен артист. Той спечели в три категории, едната от които е „Любим поп/рок изпълнител„.
Тейлър Суифт стана голямата победителка на Американските музикални награди също с три отличия, но тя получи „Изпълнител на годината“.
В престижната категория „Нов изпълнител на годината“ наградата получи певицата Ариана Гранде.
Надпреварата и в категорията „Сингъл на годината“ спечели „Флорида Джорджия лайн“ с „Cruise“ . В тази категория бяха номинирани Макълмор – Райън Луис с хита си „Thrift Shop“ и Робин Тик с „Blurred Lines“ .
Миналата година големият победител на Американските музикални награди бе канадския тийнейджърси идол Джъстин Бийбър, който взе призове в три категории. Тази година той не получи нито една номинация.
Номинираните се избират въз основа на излъчванията им в ефир и популярността им в интернет. Носителите на Американските музикални награди се определят чрез онлайн гласуване от феновете.
Пълния списък на номинираните и победителите вижте тук