Авторски
- The Washington Post: SOPA died in 2012, but Obama administration wants to revive part of it
By Andrea Peterson, Washingtonpost.com
.
You probably remember the online outrage over the Stop Online Piracy Act (SOPA) copyright enforcement proposal. Last week, the Department of Commerce’s Internet Policy Task Force released a report on digital copyright policy that endorsed one piece of the controversial proposal: making the streaming of copyrighted works a felony.
As it stands now, streaming a copyrighted work over the Internet is considered a violation of the public performance right. The violation is only punishable as a misdemeanor, rather than the felony charges that accompany the reproduction and distribution of copyrighted material.
SOPA attempted to change that in Section 201, aptly titled “Streaming of copyrighted works in violation of criminal law.” Some have suggested that the SOPA version and an earlier stand-alone piece of legislation from Sen. Amy Klobuchar (D-Minn.) would have criminalized covers of songs shared on Youtube.
One campaign against this particular type of copyright crackdown highlighted how such a law could have made Justin Bieber into a criminal. Bieber himself spoke out against Klobuchar’s bill, saying the senator should be “locked up—put away in cuffs” while noting he personally thinks it is “awesome” when he sees fans uploading their own covers of his songs.
The Commerce Department report recommends “[a]dopting the same range of penalties for criminal streaming of copyrighted works to the public as now exists for criminal reproduction and distribution,” adding that “[s]ince the most recent updates to the criminal copyright provisions, streaming (both audio and video) has become a significant if not dominant means for consumers to enjoy content online.”
It’s certainly true that as networks have built the capacity to stream large amounts of data, streaming has become a major way for people to consume entertainment online — and not all of that consumption is officially sanctioned. But as the quality of legal streaming options has grown, so has the market for it. Netflix boasts “nearly 38 million members” in 40 countries and the music streaming service Spotify claims over 24 million active users in more than 28 countries.
- САЩ готвят пак ограничения в интернет
Министерството на търговията може да възроди клаузи от нереализирания законопроект SOPA
Американската администрация иска да възроди опасни части от оттегления законопроект за цензура в интернет SOPA (Stop Online Piracy Act – „Спиране на онлайн пиратството“), съобщи изданието Craveonline.com.
Идеята на Министерството на търговията е да върне най-спорната част от него, а именно влизането в затвора за разпространение на продукти със защитени авторски права в глобалната мрежа.
Ако това стане факт, то скоро изтеглянето на видеоматериали от сайтове като YouTube, за пеене с караоке например, ще се превърне в престъпление. В. „Вашингтон пост“ също обърна внимание на новата инициатива и припомни, че преди две години оригиналното предложение е дошло от сенаторката демократ Ейми Клобучар, която настояваше споделянето на песни в интернет да се криминализира. Срещу това тогава възропта дори младежкият идол и певец Джъстин Бийбър, който поиска „сенаторката да бъде хвърлена зад решетките с белезници“ и подкрепи споделянето на негови песни в нета.
Това беше една от най-спорните части на законопроекта SOPA, който след няколко седмични протести в САЩ и по света бе оттеглен от законодателите. Те обаче продължават с опитите си да намерят начин да криминализират споделянето на филми и музика в интернет като нарушение на авторските права. В момента подобни нарушения се квалифицират като простъпка, а не като престъпление. Под влиянието на лобистки влияния, които са в противоречие с мнението на мнозинството американци и тенденциите в модерните технологии, правителството на САЩ все още иска да промени това.
Законите за защита на авторските права винаги са придружени с много общо формулирани понятия и борбата в момента се води именно за това дали споделянето на материали с авторски права в интернет да се определят като престъпление. Ако това стане факт, то федерални агенти ще могат да затварят сайтове и да арестуват хора, които са публикували в интернет копирани материали с права и няма да има значение дали нечия малка сестра е свалила музика в своя телефон или MP3. Последните разкрития показват, че правителството на САЩ е станало още по-усърдно в опитите си да се наложи, независимо от общественото мнение.
РАЗВИТИЕ
През т.г. споделянето на файлове с различно съдържание в интернет показа, че това е неделима част от виртуалния живот в глобалната мрежа. Сайтът за онлайн услуги Netflix, между които за достъп до оригинално филмово и телевизионно съдържание, вече има над 38 милиона членове в 40 страни. Музикалният му еквивалент Spotify твърди, че има 24 милиона активни потребители в повече от 28 държави. По този начин за сайтовете вече е задължително да имат възможността да споделят големи количества данни и информация.
Източник: в. „Сега“
- Бжежински: Внимавайте кого ще доведете на власт в Сирия
„Внимавайте да не доведете на власт в Сирия сили, които са толкова враждебни към САЩ, колкото Асад никога не е бил“, предупреждава в интервю за National Interest на 24 юни тази година Збигнев Бжежински.
Бжежински, бивш съветник по националната сигурност, а в момента съветник в Центъра за международни стратегически изследвания, смята военно нахлуване в Сирия за крайно нежелателно и изразява опасения, че САЩ ще подкрепят най-малко ефективните сили, сражаващи се против Асад. В края на 2011 година в Сирия, на фона на сушата и лошата реколта, започнаха вълнения, подстрекавани от двете близкоизточни автокрации: Катар и Саудитска Арабия.В началото на този процес, на фона на „Арабската пролет”, президентът САЩ Барак Обама поддържаше размириците в Сирия, а след това неочаквано заяви, че президентът Башар Асад е длъжен да си тръгне, но в същото време нямаше намерение да предприема каквито и да било действия, за да подготви оттеглянето му.
След това, през 2012 година, а тогава се провеждаха президентските избори в САЩ, в „Ню Йорк Таймс“ се появи много откровена статия, в която се казваше, че ЦРУ, под ръководството на генерал Петреус, започва активно да сътрудничи на Катар и Саудитска Арабия за свалянето на режима на Асад, опитвайки се да въвлекат в процеса и Турция.
Критикувайки политиката на администрацията на Обама по отношение на Сирия, трябва да зададем въпросите:
Каква е стратегическата ни позиция?
Защо изведнъж решихме, че Сирия трябва да бъде дестабилизирана, а нейното правителство-свалено?
Някой някога обясни ли това на американците?
Защо през втората половина на 2012 година, особено след изборите, събитията започват да се развиват не в полза на метежниците?И тогава става ясно, че не всички метежници са привърженици на демокрацията.
Но, след осъзнаването на това, трябва да последва преразглеждане на цялостната политика.
Смятам, че някой е длъжен да разясни случващото се, за да имат хората по-ясна представа какви именно цели преследват САЩ със своите действия.
Правителството на САЩ трябва да започне колкото е възможно по-бързо преговори с Китай, Русия и другите влиятелни държави, за да се стигне до приемливо, мирно разрешаване на конфликта в Сирия.
Мисля, че ако се опитаме да решим този проблем съвместно само с Русия, което според мен е нужно да се направи, защото Русия частично е въвлечена в случващото се, но при това да се опираме на авторитета на държави, имащи влияние в региона (Франция и Великобритания), които сега не са чак толкова популярни, то нашите шансове за успех не са толкова големи.
Шансовете за успех са по-големи, ако привлечем към решаването на кризата Китай, Индия и Япония, които са заинтересовани от запазването на стабилността в Близкия Изток.
Военно нахлуване в Сирия, ръководено от САЩ, или доставки на оръжия за отрядите, сражаващи се против правителствените сили – подобни действия от страна на Вашингтон са крайно нежелателни.
Опасявам се, че САЩ се движат по посока на нахлуването, при това такова, което няма да донесе никакви резултати, което е още по-лошо.
Съществуват обстоятелства, при които нахлуването не е най добрият, но не е и най-лошият вариант.
В конкретния случай фактически става дума за това да насочим ресурсите си за поддръжка на най-малко ефективните сили, сражаващи се против Асад.
В най-добрия случай това само ще навреди на репутацията ни.
В най-лошия – това ще приближи до победата тези, които са много по-враждебни към САЩ, отколкото Асад някога е бил.
Източник: Поглед.инфо
- Отворено писмо на Асен Генов до М. Шулц, Х. Свобода и С. Станишев
Един от организаторите на протестното движение срещу правителството на Пламен Орешарски, Асен Генов, е изпратил Отворено писмо до председателя на ЕП Мартин Шулц, до председателя на групата на ПЕС в ЕП Ханес Свобода, с копие до Сергей Станишев, в което се апелира Партията на европейските социалисти да заяви отношение към излезли в български медии публикации и към публични политически изказвания в България, в които се твърди, че протестите срещу кабинета „Орешарски“ са платени от определени неправителствени организации.
Препубликуваме това писмо от блога на Асен Генов – Аsengenov.wordpress.com, защото смятаме, че въпросът за автентичността или неавтентичността на антиправителствените протести, течащи вече повече от два месеца в България, е важен.
Въпреки че в годините на прехода българското общество и страна се люшкаха в неверни посоки не само заради предишната номенклатура, от времето на тоталитарния режим (значителна част от която се метаморфоризира в горна и разбогатяла се обществена прослойка по времето на прехода), но и заради част от т.нар. експерти на прехода, които работиха с години за публичното налагане на неолиберални мантри – след всички загуби, лутания, манипулации, които България понесе в своето трудно демократично развитие в последните 23 години, може би наистина вече е крайно време всички твърдения, личности, водачи, да разберат, че публичността и откритостта, които са едни от стълбовете на всяко демократично общество, не могат да бъдат никакви такива стълбове, ако се крепят на имитации или на манипулации. Всеки човек, всяка личност – била тя политик или неформален лидер, трябва да бъде готова да застане пред прожектора на публичното внимание и да доказва всеки ден, че е това, което твърди, че е. И ако думите не отговарят на делата – каквито и да са българските медии, каквито и скрити интереси и вмешателства да има, от чиято и да било страна – българските граждани днес е по-трудно да бъдат водени за носа от когото и да било.
––––––––––––––––––––––––
.
ДО
Г-Н МАРТИН ШУЛТЦ
ПРЕДСЕДАТЕЛ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТДО
Г-В ХАНЕС СВОБОДА
ПРЕДСЕДАТЕЛ НА ГРУПАТА НА ПЕС В ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТКОПИЕ ДО
Г-Н СЕРГЕЙ СТАНИШЕВ
ПРЕДСЕДАТЕЛ НА ПАРТИЯ НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ СОЦИАЛИСТИУВАЖАЕМИ Г-Н ШУЛЦ,
УВАЖАЕМИ Г-Н СВОБОДА,
УВАЖАЕМИ Г-Н СТАНИШЕВ,С настоящото писмо Ви каним да споделите позицията на Партията на европейските социалисти по отношение на дейността на признати международни неправителствени организации, които работят за разпространяване на демократичните ценности в Централна и Източна Европа, както и обвиненията срещу тях за организиране и подпомагане на антиправителствените протести в България.
Предисторията
От 14 юни 2013 г. в България се провеждат всекидневни протести срещу правителството на г-н Пламен Орешарски и подкрепящите го в парламента политически партии на БСП и ДПС. Протестите започнаха след избирането на депутата от ДПС г-н Делян Пеевски за председател на Държавна агенция „Национална сигурност” от Народното събрание. Това стана без никаква предварителна информация и публично обсъждане. Г-н Пеевски е собственик на голям брой български медии, които са част от една от големите медийни групи, финансирана от Корпоративна търговска банка и нейния собственик г-н Цветан Василев, който има интереси в много сектори от българската икономика. Тази финансово-икономическа група получи изключително ключово място в изпълнителната държавна власт – Държавната агенция “Национална сигурност”.
Това директно предаване на държавната власт на представители на определен бизнес-кръг породи силна обществена реакция на неодобрение. В столицата на България се проведоха масови протестни шествия, които продължават вече трети месец. До този момент управляващите партии и правителство не са дали отговори на въпросите и исканията на хората, а политиците отказват пряк дебат с протестиращите.
Вместо отговори, започна масирана клеветническа кампания срещу по-разпознаваемите лица от протестите. Целта на тази кампания е не просто очерняне на конкретните личности, а дискредитиране и потушаване на протеста.
По време на тази кампания бяха публикувани редица статии, в които се твърди, че организациите Open Society, Trust for Civil Society in Central & Eastern Europe, German Marshall Fund и други, финансират протестите срещу правителството на г-н Орешарски като “дават пари на техните лидери”.
Фактите
- На 19 август 2013 г. зам.-председателят на Народното събрание и депутат от БСП Мая Манолова заяви, че протестите са „нова форма на временна заетост” и „вече едва ли има човек в България, който да не е наясно, че една огромна част от протестите в София се плащат”. В своето изказване г-жа Маналова казва още: „Бих казала, че това е една нова форма на временна заетост. И доста хора успяха да си покрият разходите през летния сезон, някои да отидат на море, благодарение на финансирането по време на протестите. Тази временна заетост, която ако продължи през есента, сваля малко от ангажиментите на социалния министър да търси подпомагане за тези хора, защото едни други хора им плащат за това да ходят на протести”.
- На 25 август 2013 г. лидерът на крайната националистическа партия „Атака” г-н Волен Сидеров заяви, че протестите срещу кабинета „Орешарски” са “платени агитки и демонстрациите са подбуждани от кръгове на милиардера Джордж Сорос и партия ГЕРБ”. Това стана само няколко дни след като партия “Атака“ даде ключова подкрепа на управляващите за преодоляване на ветото върху актуализацията на бюджета, наложено от президента г-н Росен Плевнелиев.
- На 21 август 2013 г. Вестник „Дума“, официално издание на Българската социалистическа партия, чийто лидер г-н Станишев е и председател на Партията на европейските социалисти, публикува статия, в която се казва: „на гърба си изпитахме антибългарската отродителна дейност на “Отворено общество” и още – „спокойно може да наричаме “соросоиди” всички “донори”, които имат интерес да налагат “свои ценности” у нас. А тези ценности най-често са свързани с радикалния капитализъм, който е вреден не само за тялото, но и за душата”. В статията се посочват суми, които конкретни лица, участващи и симпатизиращи на протеста, били получавали от Тръста за гражданско общество за Централна и Източна Европа и Отворено общество. След това авторът на статията заключава: „числата са в долари, зеленият гущер по-върви, когато е предназначен за гражданското общество. Което пък процъфтява само когато ги няма левите. Затуй: “Оставка до дупка”. Сега никой не се учудва защо всички, които са в протеста или го оседлават като Реформаторския блок, нямат проблеми с финансирането”.
Тази кампания се извършва от медии, които безрезервно подкрепят правителството, собственост са на избрания и оттеглен председател на ДАНС г-н Делян Пеевски или директно са издания на БСП. Основната цел на тази кампания е да внуши, че протестите в София не са автентични, а са финансирани от едни от големите международни неправителствени организации. Подобно внушение директно или индиректно се съдържа и в цитираните по-горе изказвания на висши политици. Цитираната статия в официалното издание на Българската социалистическа партия отправя конкретни и директни обвинения срещу две от най-големите международни неправителствени организации.
За огромно съжаление, ръководството на Българската социалистическа партия одобрява с мълчанието си тази клеветническа кампания.
Въпросите
В тази връзка очакваме да получим официално становище от лидерите на Партията на европейските социалисти на следните въпроси:
- Разполагате ли с данни, че организациите Open Society, Trust for Civil Society in Central & Eastern Europe, German Marshall Fund и други, развиват дейност, която да е насочена по какъвто и да е начин срещу правовия ред, демократичните ценности и основните човешки права в България?
- Споделяте ли позицията, публикувана в официалното издание на Българската социалистическа партия, че посочените неправителствени организации финансират антиправителствените протести в България и целят сваляне на правителството на г-н Пламен Орешарски?
- Какво е отношението на ПЕС към неправителствените организации, които насърчават развитието на демократични граждански практики и целят по-голяма публичност и прозрачност при взимане на управленски решения от политическите елити?
Както вие, така и ние осъзнаваме, че г-н Сергей Станишев е лидер и на БСП, и на ПЕС, и всяка позиция, която той и неговата партия разпространяват, директно се свързва с Партията на европейските социалисти и нейните европейски лидери.
Опитът за дискредитиране на гражданските протести в България с внушения, че те се финансират от големи международни неправителствени организации, е изключително опасен и нанася тежък удар върху имиджа на страната ни.
Намираме за изключително важно лидерът на Партията на европейските социалисти да обяви еднозначно и публично дали застава зад твърденията, че Open Society, Trust for Civil Society in Central & Eastern Europe, German Marshall Fund, и други, участват във финансирането на антиправителствените протести в България.
Настояваме за официална позиция на Партията на европейските социалисти и лидера й Станишев, в която да се разграничат от твърденията, че посочените организации финансират действия, насочени срещу развитието на демокрацията и гражданската активност в България.
Желанието да се спрат гражданските протести в страната не минава през лъжи и манипулации, а през ясни публични отговори, който гражданите настояват и имат право да получат.
.
С уважение,
Асен Генов - Рискове и опасности пред заминали на бригада в чужбина
Историите на едно момиче и едно момче, заминали за бригади, пълни с рискове
.
Стелиян Стоименов, в. „България Сега“
Заплахи и опасности на другия край на света
Когато си студент, една от неизбежните ти мечти, е да заминеш на студентска бригада в чужбина. Искаш да напуснеш границите на познатото и да се потопиш в живота и манталитета на чуждото място. Водени от авантюристичен дух, желание да изкарат пари и да видят свят, всяка година не малко учащи от ВУЗ-овете напускат родината, за да се отдадат на работа и приключения. Но понякога пътя на очакванията и този на действителността, могат да се разминат и да поемат в съвсем различна посока. Често новите държави и градове, могат да се окажат трудносмилаема хапка, а пред теб да се наредят множество препятствия, рискове и опасности. Тогава връхлита прозрението, че си сам на непознато място, където можеш да разчиташ единствено и само на самия себе си. И тогава битката започва…
Подобен е случаят на двадесет и три годишната Невяна Христова от Варна. Разбирайки откъслечно за премеждията ѝ по време на студентската бригада, от която се е върнала миналата година, успях да се свържа с нея и в последствие да отида до морската столица, за да говорим лично. Невяна се оказа хубаво и лъчезарно момиче, изпълнено с готовност да сподели преживяното, за да може повече хора да имат едно наум.
.
Невяна Христова. Снимка: в. „България Сега“ – Невяна, миналата година си била на студентска бригада. Кажи ми къде беше?
– Заминах за Флорида, САЩ. Да отида там беше едно от нещата, които винаги съм искала да направя и се превърна в най-вълнуващото ми пътуване, от всички които бях предприемала до онзи момент. Въпреки ентусиазма и факта, че сбъдвах своя мечта, за съжаление, имах и доста неприятности, с които се наложи да се сблъскам.
– Започни от самото начало. Кажи ни как тръгна от България, с коя фирма замина и т.н.
– Фирмата, с помощта на която заминах, се казва Cool Travel. По въпроса с уреждането на документите и намирането на работа всичко беше супер. Самото пътуване обаче не мина безпроблемно.
– В какъв смисъл?
– Пътувахме аз и още едно момче, което също беше изпратено за Америка от същата фирма. Компанията, с която летяхме, беше Alitalia. Имахме прикачване в Рим, за което разполагахме само с четиридесет минути! Тъй като летището беше голямо и непознато, кореспонденцията с италианците на английски трудна, а времето- ограничено, ние си изпуснахме полета. Следващият беше на другия ден в 9 часа сутринта. Уведомиха ни, че трябва да платим 50 евро глоба за изпуснатия полет. Свързахме се с фирмата в България, които ни казаха, че самолетът е трябвало да ни изчака, а от Alitalia бяха възмутени, как може нашата фирма да не е предвидила нужното време за смяна на самолетите, което се оказа, че трябва да е поне два часа. Естествено ние платихме въпросните 50 евро, а по-късно разбрахме, че при първото изпускане на полета глоба може и да не се плаща. Така и не разбрах, защо никой не ни уведоми за това, когато изпаднахме в тази ситуация.
– Какво се случи после?
– Нямахме друг избор, затова се разходихме през деня в Рим, прекарахме вечерта на летището и на другия ден хванахме полета за Маями. Пристигайки там, ни посрещна мъж, руснак. Който беше така любезен да ми обясни, че е възможна малка промяна в плана. Макар думите му да бяха под формата на предложение, да не оставам в Маями, където трябваше да работя – тонът му ясно казваше, че нямам избор.
– Това не ти ли видя съмнително? Предвид, че предварително сте уговорили с фирмата къде ще живееш и какво ще работиш.
– Действително се усъмних и мислех да се свържа с офиса тук в България, за да проверя нещата, но нямах много време и прецених, че въпреки всичко мога да имам доверие на тези хора. В крайна сметка, бях си платила и всичко трябваше да е изрядно; сметнах, че просто има проблем с първоначалното работното място и все пак са решили да са коректни и да ми намерят друга позиция. А и момчето, с което пътувах, също щеше да дойде с мен, което ми вдъхваше сигурност, защото след малкото премеждие в Италия се бяхме сприятелили. И така напуснахме Маями с автобус, и след 15 часа стигнахме до крайната дестинация- Santa Rosa Beach. До тук всичко ми се струваше вълнуващо. Настаниха ни в една къща, разположена в гориста местност, извън града в сравнителна близост до главното извънградско шосе. Въпреки че в околността имаше и други къщички, които бяха на приблизително три километра една от друга, в района нямаше градски транспорт. До въпросната къща ни заведе един шофьор, който отново беше руснак и очевидно отговаряше, както за транспорта ни до работа, така и за настаняването и плащането на наема. Имаше и други шофьори, разбира се, но този явно им беше нещо като отговорник. В началото в къщата живяхме само аз въпросното момче, както беше уговорено. Плащахме 90$ наем на седмица. В последствие тази къща до толкова се препълни с хора, че беше смайващо, че не рухна. Аз и още две момичета деляхме една малка, подобна на килер, стаичка. О, да… наемът си остана 90$ на седмица, което беше пълен абсурд.
– Каква работа ти намериха и как процедирахте с транспорта?
– Започнах да давам нощи смени в хранителен магазин. За транспорта отговаряше руснакът. Идваше с колата си и във всяка посока ни вземаше по четири долара, което ако работиш на едно място, в рамките на един месец излиза около 200$. Ние не бяхме уведомени за този разход предварително. А аз, все пак бях отишла, за да спестя пари и като се върна в България, да мога да ги вложа в идната година на висшето си образование. Да не говорим, че дори използвайки „руското такси“, често бивах забравена посред нощ и ми се налагаше след час-два чакане, да им звъня, за да ги подсетя да дойдат да ме вземат. Това се случваше по-често. Тези две неща ми натежаха доста. Казах си, че понеже нямам възможност да започна втора работа за мен тези 200$ са излишен разход, който исках да спестя, а и ми беше дошло до гуша от изпълненията на шофьора, затова измислих друг вариант – да си взема колело и да се придвижвам с него. За щастие пътят с велосипеда до работа беше не повече от петдесет минути. За нещастие обаче, излизах за работа в десет вечерта и си беше доста страшно да карам през гората, където се скитаха чакали, с който за моя радост, не успях да се „сприятеля“, само чувах как вият често-често, понякога и близо до мен. След гората поемах по главното шосе, а там се случваше минаващи коли да натискат клаксони, а мъжете шофьори да се опитват да ме спрат или заговорят. Така се снабдих с един преследвач, който няколко пъти ме засече на шосето по едно и също време и разбра, че явно всяка вечер минавам оттам. Един път ме проследи чак и до къщата и прекара доста време в храстите, които са в непосредствена близост. Добре, че имаше и момчета, с които живеехме, които успяха да го сплашат и след известно време спрях да го виждам.
На всичкото отгоре руснакът, отговарящ за транспорта, като разбра за колелото, започна да ми създава проблеми. Викаше ми защо не използвам услугите му, за каква съм се мислила… После промени тактиката и започна да се мъчи да ме обеди колко е опасно за само момиче да се придвижва с велосипед посред нощ. Аз обаче отказах да му плащам да ме вози до работата ми и продължих да използвам колелото.
– И въпреки тези неща ти остана там? Това е било сериозна и рискова ситуация.
– Доста хора ме мислеха за луда по този повод. Сега като си спомням ме побиват тръпки и си казвам, че вероятно са били прави. Тогава обаче възприемах тези обстоятелства като нещо, с което трябва да свикна.
– При толкова много проблеми, как намери изход от ситуацията?
– След като прекарах два месеца там имах щастието да се запозная с едно американско семейство, което живееше в сравнителна близост, имайки предвид разстоянието между къщите. Те бяха много мили хора, които ми предложиха да живея с тях, за да не плащам толкова висок наем и да имам повече лично пространство. Не се замислих много, процедирах като удавник хванат за сламка. Не се преместих веднага, трябваше ми време да си събера багажа, а и нощните смени ме караха да спя през почти всяка свободна минута през деня. Казах им, че ще отида при тях до ден-два.
– Успя ли да се преместиш?
– Всичко изглеждаше супер, докато въпросните шофьори не разбраха за намеренията ми, при това незнайно как доста бързо. Започнаха да ме заплашват. Казваха ми, че ако се преместя, ще говорят с шефа ми да ме уволни – и тъй като това ми е работата по договор и аз го „нарушавам”, ще ме депортират обратно в България. От Cool Travel ме посъветваха да говоря с шефа си преди да се преместя и ме предупредиха, че те няма как да говорят с него, и ако той наистина реши да ме уволни, те няма какво да направят. Чудех се от каква полза ми е тази агенция, която при проблем вечно е с вързани ръце. Беше ме страх и бях много напрегната. Това беше моментът, в който ясно усетих, че съм на другия край на света, имам голям проблем и нямам никой зад гърба си. В същото време изпитвах огромен яд за това, че родителите ми са платили 2000$, за да дойда до тук и за да плащам голям наем за едно мизерното пространство, и дори да не разполагам с нормален транспорт до работа. На всичкото отгоре ме и заплашваха. Питах се що за наглост е това?! На другия ден говорих с шефа си, който беше американец, и му разказах всичко от-до без да спестявам нищо. Той беше изумен. По привидно спокойното му изражение, което криеше съвкупност от съжаление, яд и потрес, ми стана ясно, че не е имал никаква представя за това как живеем. Каза ми да си събирам багажа и да се махам от там, без изобщо да се притеснявам. Помоли ме задължително да го уведомя, ако пак посмеят да ме заплашват.
– Какво се случи после?
– В деня, когато се изнасях, един от въпросните руснаци пристигна и започна да ми крещи, че си нямам представа в какво се забърквам и няма да се измъкна така лесно. Заплашваше ме, че съм сам-сама, дошла в непозната държава на другия край на света, и че не съм в състояние да направя каквото и да било. Предупреди ме, че моят шеф бил никой и те щели да говорят с управителя на веригата магазини, и че той със сигурност щял да ме уволни. Имаше и редица други заплахи, за които предпочитам да не се сещам. Определено ме беше страх. Обвини ме, че не съм плащала наема за последните две седмици, (което си беше самата истина и бях процедирала така, защото знаех, че няма да ми върнат депозита, който бях платила, а той се равняваше на 240$). Колкото и да ме достраша, реших, че няма да се дам лесно. На свой ред се развиках и след като използвах малкото английски псувни, които знам, му казах, че ми е все тази за какви се мислят, че няма да им дам нито една стотинка и че ако още веднъж ме заплашат, няма да отида при шефа си, а директно в полицията. Той проведе съмнителен разговор по телефона, след което се завря в колата си и си тръгна, със заканата, че ще се върне. Повече не чаках, бързо си взех багажа и хукнах към семейството. Когато те разбраха за случилото се, казаха, че ще направят всичко по силите си да ме защитят, дори ще намерят адвокат и ще ги съдят. Американци, като цяло се оказаха прекрасни хора. Аз бях непозната за тях, а те ме приеха в дома си като родна дъщеря, никога няма да забравя този жест. От тогава никой за нищо не ме заплашваше повече, макар че продължих да се притеснявам през целия си престой в Америка.
– Нещата се оправиха, така ли?
– Определено, заживях щастливо с новите си приятели – американци до края на лятото. Казваха се семейство Buehrig и ми станаха много близки. Не ми позволяваха да ходя посред нощ с колелото си на работа и ме караха с колата си. Дори и в най-смелите си очаквания не бях предполагала, че ще попадна на подобни хора там. Безкрайно съм им благодарна и все още поддържам връзка с тях.
– А какво стана с тези руснаци и старите ти съквартиранти?
– Често казано, не знам. За мен всичко си дойде на мястото. Истината е обаче, че на много от моите приятели шефовете им поддържаха някакви взаимоотношения с тези шофьори и тях наистина щяха да ги уволнят, ако бяха дръзнали да се местят и кой знае какво още. В случая аз просто изкарах огромен късмет.
– Какво ще кажеш на студентите решили тепърва да тръгват по бригади?
– При всички положения смятам, че е редно хората, които за първи път заминават на бригада, да знаят с какво могат да се сблъскат и наистина да са готови на 100 % да разчитат на себе си. Колкото и ясно да е това, истината е, че тогава аз за първи път си дадох сметка какво действително означават тези думи. Трябва да проверяват нещата около пътуването и работата, до последния детайл. Cool Travel като цяло може да са коректни и по принцип да не са допускали такива неща с останалите си бригади, но при мен така се случиха. Стресът, напрежението и заплахите не са шега работа, а кой ти дава гаранция, че тези хора няма да ти навредят или да ти направят нещо лошо!? Никога нищо не се знае.
–––––––-
След срещата с Невяна и чутото от нея, бях ужасен. Замислих се колко студенти заминават в непознати страни и какво ли се случва с тях.
Докато бях във Варна, разбрах за още един подобен случай. Този на Стоян Тошков. Успях да се свържа с него и да поговорим. Отначало Стоян не искаше да говори, защото историята все още носела в него горчив привкус. Но въпреки, че не му беше приятно да се рови в спомените си, накрая се съгласи да я сподели с мен и читателите на вестника.
„Преди години попаднах на обява по интернет за бране на плодове. Бях заслепен от желанието ми да се махна от България и повярвах на описаните условия, без да се замислям много-много. Важното беше просто да избягам от лошите условия на живот в родината ни и да отида, за да събера някой-друг лев, който никога не е излишен. Разбира се, трябваше да платя такса, но офисът на фирмата се оказа в ремонт. Затова се разбрахме с организаторката да се видим в едно кафене и да ѝ платя там. Така и стана. Всичко изглеждаше привидно наред – документи, информация и разяснения – защо и как. Скоро след това щастлив заминах към Испания, щях да живея в красива държава и да имам добре платена работа.
Имах само мобилния номер на човека, който трябваше да ме посрещне там. Отидох, но никой не ме чакаше, а когато звънях, никой не ми отговаряше. Първоначално се изплаших, помислих, че всичко е една инсценировка и съм попаднал на някаква фирма-призрак. Четиридесет и пет минути след като замина автобусът, все пак дойде работодателят ми – типичната мутра, здрав, набит и покрит със златни ланци, обеци и синджири от глава до пети. Трябваше първо да ме настани в квартира. Отидохме в един апартамент, в който ме осведоми, че има и други момичета и момчета, но нямало смисъл да си говорим с тях. Работодателят ми трябваше да замине някъде за приблизително час и ме остави да се освежа и да си почина, осведоми ме, че като се върнел по-късно ще ме премести на друго място. Идея си нямах къде е тази другата квартира. Оставих си нещата в стаята, която ми беше показал и поверил. Взех си душ и реших да се обадя на семейството си, за да ги успокоя, че съм пристигнал и всичко е наред. Още в началото на разговора чух, че съседната стая се отваря и след малко в моята влезе момиче. Изглеждаше ужасно, имаше синини по тялото, които се подаваха от оскъдните ѝ дрехи, даваше вид, че не е спала поне от няколко дена, измъчена и изтормозена. Направо започна да ми говори на български, което ме изненада, но разбрах, че именно моята родна реч я беше привлякла. Искаше да се махна от там, да избягам. Повтаряше, че това не е мястото, което съм си мислел, че е. Обясни ми, че съм попаднал в трафик на хора, а въпросните „работодатели“ се занимавали още с наркотици, и че ако не си плюя на петите, никога няма да се измъкна. Каза, че не може да стои при мен много, тъй като другите в къщата спели дрогирани, но можели скоро да се събудят. Попитах дали останалите също са българи, но се оказа, че не са. Бях потресен! Веднага се опитах да изляза, но входната врата се оказа заключена. Реших да изчакам до момента, в който онзи се върне, и да се помъча насилствено да си пробия път навън. Предложих и на момичето да дойде с мен, но тя отказа, като ми каза, че за нея вече е късно. Докато говорихме в коридора, чухме щракването на патрона на входната врата. Момичето бързо избяга в стаята, от която беше дошла, а аз колкото и да исках да ѝ помогна, реших да я послушам и да спася себе си. Скрих се зад вратата, която се отключваше, секунда преди да тя да се отвори. Използвах цялата си сила и с нея ударих „работодателя си“, който падна на земята. Възползвах се от това и хукнах да бягам, като се скрих в един подземен гараж на жилищна кооперация на две-три пресечки разстояние. Там прекарах няколко часа. Багажът ми остана в онзи апартамент. В мен бяха само телефонът ми, портфейлът и слава Богу, паспортът ми. Върнах се в България и повече не се доверих на нито една обява по Интернет. След случая съм ходил да работя в Англия, но винаги приятели, заминали преди мен, са ми уреждали работата.“
–––––––––
Историята на Стоян ме шокира още повече. Благодарих му за това, че ми разказа случилото му се, а той ми отговори: „Хората трябва да знаят! Трябва да внимават!“
Прав е, хората наистина трябва да знаят и да се пазят. Неизвестното е най-големия страх на човек, а при все това понякога без да сме сигурни, се впускаме с главата напред в подвеждащия здрач, за да открием, че зад него е само мрак.
- Всеки пети чиновник в България е началник
В раздутата администрация има хиляди незаети щатни бройки. В МВР работят 48 667 души
.
Юлиана Бончева, в. „Сега“
В България всеки пети чиновник е началник, в държавните, областните и общинските служби има 145 000 щатни работни места, а най-високата основна заплата е 4300 лева. Това разкрива докладът за състоянието на администрацията за 2012 г., разгледан и одобрен от правителството. В него се анализират данните за 562 структури на бюджетна издръжка – министерства, агенции, комисии, институти и т.н. Това не е цялата бройка, тъй като има служби, които не са включени, защото не са подали информация.
В първия план на премиера Пламен Орешарски се появи намек за реформа на администрацията. Там бе записано, че в държавата има цели 136 агенции, чието съществуване трябва да бъде преразгледано. В следващите версии на плана „Орешарски“ обаче тази идея изчезна. А място за реформи и за пестене на бюджетни средства има, при това много, става ясно от доклада.
Към края на 2012 г. в държавната администрация е имало точно 144 875 щатни бройки. От тях 55 170 са в МВР, и то при положение че миналата година силовото министерство е намаляло с 3000 след 5% съкращения. Следващите многолюдни министерства са на външните работи – със 1350 бройки, на отбраната със 781, на икономиката – 854 с подопечните му агенции, на финансите с 651. Други големи служби са НОИ – 3735 работни места, НЗОК с 2273 щатни бройки, фонд „Земеделие“ – с 1660, дирекцията за изпълнение на наказанията – 4608.
Според доклада в държавната администрация са назначени 133 575 души, а 8% от щатовете остават незаети с месеци, дори с години. Това е ясен сигнал, че разходите за администрация са раздути. Най-често ведомствата не закриват незаетите места, защото не искат да съкращават фонд „Работна заплата“, а предпочитат да го усвоят. Показателно е, че от всички 562 отчели се административни структури едва 97, или 17.3%, са попълнили изцяло щатовете си. В министерствата например всяко девето работно място стои празно, а в областните администрации – всяко 11-о. В МВР през 2012 г. по ведомост са се разписвали 48 667 души, а 11.8% от щатовете били вакантни. Излиза, че всяко 12-о работно място в силовото ведомство е излишно и може да бъде закрито.
И в този доклад впечатлява фактът, че подозрително голяма част от заетите в администрацията са началници, като при това миналата година броят на шефовете се е увеличил с над 2%. От всички работни места по държавните и общинските учреждения близо 27 хиляди са за ръководители, което на практика означава, че на всеки петима чиновници има един началник.
Прави впечатление също, че възнагражденията за еднакви позиции в отделните служби през 2012 г. са твърде различни. Главен секретар например получава между 1100 и 2990 лева, директор – от 633 до 4300 лева, някои началници на отдели взимат по 567 лева месечно, а други – 3404 лв. Това са размери на основните заплати. Драстичните разлики се дължат до голяма степен на специалния статут на работещите с еврофондовете, които получават „втора заплата“. Другата причина е, че някои ведомства се третират като по-маловажни от други и там нивата на заплащане са отчетливо по-ниски. Докладът подчертава, че тези дисбаланси трябва да се преодолеят, което е цел на административната реформа, но не може да се случи рязко, а трябва да стане в дългосрочен план.
Според доклада 245 от общо 562 отчели се административни структури „все още не са предприели действия по възлагане на дейности за планиране, управление и прилагане на електронното управление“. Тази тревожна констатация означава, че почти половината от държавните и общинските служби още живеят в миналия век. Всъщност едва 80 от над 500 служби предоставят административни услуги онлайн, другите са основно на ниво създаване на сайт и общуване с е-поща.
По време на бурните дебати за актуализацията на бюджета и за тревожното състояние на публичните финанси нито веднъж не стана дума за „оптимизация“ на административните разходи – вероятно защото темата е политически неудобна.
–ИМИТАЦИЯ–
Според доклада в България действат цели 36 консултативни органа. Но за някои от тях „действат“ е силно казано, защото нито имат програма за работа, нито са заседавали. 21 съвета например нямат дори годишен план. Най-работещите органи са били Съветът по европейските въпроси с 39 заседания, Съветът за развитие, който се е събирал 17 пъти редовно, Междуведомствената комисия за подпомагане към МС – с 4 редовни и 12 извънредни заседания и Националният съвет за тристранно сътрудничество с 15 сесии.
Забележителното е, че има 6 консултативни органа, които през миналата година не са се събрали нито веднъж, въпреки че, ако се съди по наименованията им, са важни. Сред тях са: Съвет за икономически растеж, Съвет за защита на интелектуалната собственост, Национален съвет по превенция на престъпността и Национален съвет по медицинска експертиза. Тази нулева активност предполага да се анализира необходимо ли е изобщо съществуването на тези звена, се посочва в доклада.
- М. Манолова: Изборният кодекс ще бъде готов до края на седмицата
До края на тази седмица в най-грубия си вариант Изборният кодекс ще бъде готов. Това съобщи на пресконференция днес зам. председателят на парламента и депутат от БСП Мая Манолова.
.
Мая Манолова в парламента. Монолова посочи, че проектът включвал всички възможни решения по всяка една важна тема на изборното законодателство.
„Освен работно-експертната група, която работи заедно с мен, се включиха и доста представители на институции, които участват в правенето на избори„, каза Манолова.
Тя допълни, че се надява още в началото на есенната сесия да започне обсъждането и гласуването на текстовете в самата комисия по изработване на Изборния кодекс.
„Своевременно, в края на тримесечния срок, който ни даде парламентът, се надявам да сме готови с кодекс, който да бъде внесен в парламента“, каза още Манолова.
Зам. председателят на парламента каза още, че групата на „Коалиция за България“ успяла „да отметне“ много работа по време на парламентарната ваканция, във връзка с подготвени законопроекти, които ще бъдат внесени през есенната сесия на парламента.
Източник: Vesti.bg
- В. „24 часа“: Близо 3 млн. българи са напуснали страната
Близо 3 млн. души са българските емигранти, напуснали страната за последните 23 години. Това показват неофициални данни, които в. „24 часа“ успял да събере. Ето какво пише още в. „24 часа“:
.
Илюстрация: в. „24 часа“ 2,1 млн. български граждани е имало по света през 2011 г., според официално преброяване на държавната статистика. Оттогава обаче нито Държавната агенция за българите в чужбина, нито МВнР са актуализирали статистиката си.
В тези данни освен това фигурират само българските граждани, но не и хора, които са българи, но нямат наш паспорт.
Турция остава с най-многобройната общност имигранти от България. Официалните данни са за 500 хил. души с наши паспорти, но огромната част от тях реално са изселници от „възродителния процес“ в края на комунистическото управление.
Над 1 млн. души неофициално обаче надхвърля бройката на българските емигранти в следващите 3 държави от класацията. Според данните на държавата в САЩ живеят 300 хил. българи, в Гърция още толкова, а в Испания – 250 хил. По информация на различните сдружения на сънародниците ни там и други неофициални канали става дума за доста по-големи български колонии в тези държави.
Българите са втори по численост след албанците в Гърция, главно защото в южната ни съседка не се изисква разрешение за работа.
Само на остров Крит работят над 30 хил. българи. Като общ брой постоянно пребиваващите в Гърция са около 200 хил., но при сезонната селскостопанска заетост достигат 250 хил. души. При това цифрите сочат само хората, които са регистрирани, а според гръцките медии в страната има двойно повече имигранти от 500-те хиляди души с редовен статут.
Най-голяма част от българите са концентрирани в района на Атика (Атина и Пирея), следват югозападното крайбрежие на Пелопонес, островите Крит и Родос и Северна Гърция. Сезонните работници пък избират района на Централна Македония. По данни на Центъра за проучване на работната сила на Гърция около 60% от българските граждани там са жени, около 75% са със средно образование.
250 хил. са българите в Испания по официални данни, но броят им вероятно е двойно по-голям. Много наши сънародници не се регистрират и работят там нелегално, без необходимите договори. Още през 2007 г. броят на българите в Испания бе надхвърлил 350 хил. души.
При 300 хил. българи официално в САЩ, неофициално само колонията ни в Чикаго достига 150 хил. и го превръща в един от най-големите български градове (Чигаго не е един най-големите, а най-големият „български град“ в чужбина – бел. Еврочикаго.) Следват Лос Анджелис с около 25 000, Ню Йорк, Вашингтон, Маями, Финикс, Лас Вегас. Най-много българи има в щата Илинойс (където е и Чикаго) – вероятно над 150 000, и по-малко във Флорида – между 60 хил. и 120 хил., и в Калифорния – между 40 хил. и 120 хил.
Между 30 и 150 хил. българи има и в Канада според различни източници. Още по 70-80 хил. души са общностите в Бразилия и Аржентина.
Вече няма регион на Великобритания без нашенци, като официалните данни на британските и българските власти сочат, че на Острова има 50 хил. българи. Реално обаче са много повече, защото няма статистика на всички пристигнали. Някои анализатори твърдят, че дори са двойно, а може и повече.
51 хил. са официално българите в Италия, неофициално надхвърлят 120 хил. души. Най-много има в област Ломбардия с център Милано – близо 10 000 души, следва я Лацио с център Рим. Българките са двойно повече от мъжете в Италия. Неофициално около 40 хил. българи има и в Кипър, официално са 19 хил.
Германия с най-голям ръст на BG колонията –
Снимка: в. „24 часа“ Най-големият ръст на живеещи в чужбина българи отчита Германия, като привлича и наши работници от изпадналите в криза Испания и Италия.
По официални данни към 2013 г. в Германия живеят 120 000 наши сънародници. 20% от тях са женени за немци. В Германия българите съставляват и най-голямата група от чуждестранни студенти след китайците.
Няма статистика колко от емигриралите там имат наш паспорт. Най-точни проучвания по въпроса прави блогърът Боян Юруков. Според негова справка от 2012 г. за последните 7 години германско гражданство са взели 5500 души. Пак в неговите проучвания се вижда, че в Германия живеят повече българки, отколкото българи.
Неофициално обаче в страната има поне още близо 100 000 българи, които идват като сезонни работници или работят на черно. Германското вътрешно министерство публикува неотдавна статистика, според която броят на прииждащите от България и Румъния граждани се увеличава лавинообразно. Властите в Берлин обаче не разделят в преброяванията българи от румънци. Според статистиката им през миналата година само до октомври повече от 153 000 румънци и българи са дошли в Германия. Така броят им за деветте месеца е надхвърлил общия брой за цялата предходна година – през 2011 г. в Германия са пристигнали около 146 000 румънци и българи. От януари до края на октомври 2012 г. 102 000 души са дошли от Румъния, а от България – около 51 400.
Според германските организации на работодателите обаче ситуацията с новодошлите не е така драматична, както я представят в медиите. Безработицата сред тях не е по-висока от средната за Германия, която е щастлив остров на труда. Истинският проблем са ромите и всички неквалифицирани работници. Въпросът е кой ще плаща субсидиите за училищно образование и здравеопазване. Местните автономни управи се чувстват изоставени и засилват нагласата срещу българи и румънци.
(Със съкращения.)
- Стефан Цанев: Съжалявам, че доживях свободата, че не умрях с мечтата си за свобода
Интервю на Мила Вачева със Стефан Цанев, в. „24 часа“
.
Стефан Цанев. Снимка: БГНЕС – Г-н Цанев, може би греша, но днешните протести ме върнаха 30 години назад, когато възторжени зрители носеха на ръце героинята от вашия спектакъл „Любовни булеварди“ и пееха на площада пред мавзолея „Свободен дух, къде си, свободен дух?“. Това тогава преля чашата на управляващите. Спектакълът бе спрян. Какво ще прелее чашата сега?
– Тогавашните управляващи чуваха – и забраняваха. Сегашните техни наследници се правят, че не чуват. А хората по площадите викат пак: „Къде си, свободен дух?“. Думите на младите интелигентни хора, участващи в „симпатичните мирни протести“, могат да бъдат чути и разбрани от хора със същите интелигентни сетива. Но днешните наследници на някогашните управляващи са наследили от тях патологичната страст за власт. Това е в генезиса на идеологията им – да властват, да властват над всички, канеха се – над целия свят.
Народът за тях е народ, ако им вика „ура“, вика ли „ууу“ – той е тълпа, сган, сбирщина от платени лумпени. Идеи, идеали, принципи – какво беше това? Спомнете си коалиционните пируети на тъй наречената БСП: уж са антимонархисти, а се прегърнаха любовно с царя; уж не признаваха турците за турци, малтретираха ги, прекръстиха – побратимиха се и с тях; какъв не го наричаха Сидеров – сега се въртят на средния му пръст. Заради властта. На всичко са готови заради властта. Захапят ли веднъж властта – не пускат, като добермани. Мирните протести, колкото и дълго да продължат, няма да доведат до нищо – целта на протестите може да бъде постигната, ако прераснат в общонационална стачка, ако бъдат блокирани магистралите, пътищата, всичко. Тогава може би ще чуят. Но ще е късно – чашата на търпението ще е преляла.
– Знам, че сте се зарекли да не давате политически интервюта, следвайки съвета на Далчев: „Момче, не си губи таланта, поезията няма нищо общо с политиката“. За какво си изгубихте времето? Съжалявате ли?
– От съжаления полза няма, а и не ми се гледа назад. То и без това старият човек все назад гледа, защото напред е ясно какво. И да гледаш, и да не гледаш – ще паднеш в трапа. Но напук, аз се мъча да гледам напред, правя се, че не забелязвам старостта, надлъгвам се със смъртта – като пиша. Думите, написаните, казват, не умират. Значи, докато пиша – съм жив.
– Кое е поредното ви голямо приключение?
– Подготвям една малка книжка „Моите утопии“. През последните 24 години не видях нито едно правителство да предложи радикален план за излизане – не от кризата, а от тресавището, в което сме затънали. Все на дребно, все наужким, тук реформичка, там реконструкцийка, тук човръкнат, там бъзикнат – и нищо. Толкова сме изостанали, че дори ако започнем да се развиваме с темпа на намиращите се далеч пред нас европейски държави (о, сладка илюзия!), ние пак ще се влачим на разстояние 50 години след тях. Изходът според мен е в избора на уникален, изпреварващ път на развитие.
– ???
– Ще ви споделя една от моите утопии, с риск да стана смешен. Ние минаваме за аграрна страна, но пред аграрна пише „изостанала“. Скоро ще напишат „рухнала“. Защото, както знаете от последните изследвания, само 10% от стоките в България са българско производство. Не е нужно да си икономист, за да разбереш, че това е катастрофа. С изключение може би на зърнопроизводството, селското ни стопанство фактически е ликвидирано: зеленчукопроизводството, овощарството, скотовъдството, млекопроизводството. Ядем картофи от Египет, домати от Турция, дини от Гърция, ябълки от Италия, фасул от Киргизтан, чесън от Китай, лук от Полша, правим сирене от африканско палмово масло, лютеница от китайско пюре, луканка от аржентинско замразено месо. Това е пародия. Конкуренцията на свободния пазар ни убива. Да се въведе протекционизъм, както по времето на Стамболов, сега е невъзможно – противоречи на правилата в Европейския съюз. Но има един друг легален начин да се защити нашето селско стопанство – като обявим и превърнем България в ЗАЩИТЕНА ЕКОЛОГИЧНА ЗОНА НА ЕВРОПА.
Имаме всички условия за това. 37% от територията ни е покрита с гори, това го няма в никоя друга европейска държава, а това значи чист въздух. Въздухът ни е чист и благодарение на никаквата ни промишленост – да превърнем минуса в плюс. Сравнително чиста е и земята ни. И водите ни са чисти, особено минералните води. Вредните емисии от съществуващите фабрики и от автомобилите могат да бъдат сведени до нула чрез задължителни филтри. Знаете учудващите резултати от акциите „Да почистим България за един ден“ – защо да не я почистим за един месец, ако трябва – за една година, но така, че никой да не посмее да хвърли кибритена клечка на земята. Чиста земя, чиста вода, чист въздух. Под претекст за недоказана екологичност ще ограничаваме постепенно до пълна забрана вноса на чужди зеленчуци, плодове, меса, млека и прочее; съответните наши производства ще бъдат подложени на безмилостен контрол. Всеки, който стъпи на българска територия, ще знае, че всичко, което яде и пие в България, е българско екологично производство.
Някога територията, на която се намира сега България, е била балнеосанаториумът на Римската империя – защо сега да не бъдем балнеосанаториумът на Европа? Да построим балнеоцентрове край лековитите минерални извори, до големите туристически комплекси да прокараме минерална вода по тръбопроводи (както е в Старосел). Това ще промени характера на туризма ни – ще се превърне в туризъм не само за почивка и развлечение, а и за лечение. Това ще го направи уникален и предпочитан.
Всички държави се стремят към производство на екологични продукти и към природолечение, но засега те правят това спорадично и бавно – въпросът е да ги изпреварим, превръщайки това в наш тотален приоритет. Европа ще приеме подобен приоритетен проект, защото ще е и в нейна полза.
Иска се обаче не само политическа, иска се общонационална воля – тази идея, тази утопия да се превърне в национална цел, в национален идеал, ако щете. За реализирането на този национален идеал няма да е нужно да проливаме кръв, както за националния си идеал от началото на миналия век, а пот – нали сме уж работлив народ. Ако сме и умни, както твърдят някои, това трябва да се съчетае с внедряването на високи технологии, с производството на електронни продукти, за които не трябват много ресурси, а мозъци. Това са двете релси, по които бихме могли да пуснем с пълна скорост напред влака на икономиката си.
– Във вашите „Хроники“ пишете за „неопомнилия се от свободата роб“, за „болезнения срив на идеалиста“, за „вакханалията на политическото битие“ и то още в том 3 – събитията до края на Втората световна война. Защо сега звучи толкова познато?
– Каква по-голяма политическа вакханалия от съществуването на 100-200-300 партии в една държава, повече от 60 партии се регистрираха тази година за участие в изборите! Сега продължават да се множат, стана мода. Особено сред жените. Дамите започнаха да
си основават партии ей така, сякаш организират следобедни градински партита.Това даже не е смешно. Това не е израз на плурализъм, това е политикански разгул. Това е убийствено за нацията ни. Не стига, че българският народ е разединен, тези безчетни партии го разединяват допълнително. Освен това, много партии означава слаби партии. Никоя от днешните наши партии не представлява повече от 15% от българите – с какво самочувствие, пардон, самочувствие им дал Господ, но в състояние ли е всъщност да управлява другите 85% от народа?! Управление, което няма подкрепата на мнозинството от народа, не може да доведе до добри резултати, то ще бъде блокирано от многократно по-многобройната опозиция. В това може би се крие разковничето за провала на прехода ни.
В началото на нашата нова история – на Учредителното събрание през 1879 година, спонтанно и естествено се оформят две партии: либерална и консервативна, т.е. двупартийна политическа система – както е в старата Англия и новите Съединени щати. Тези две партии, с различни разклонения, управляват България до Първата световна война. Случайно или не, тогава в България се случва икономическото чудо – през 1912 г. България е най-мощната държава на Балканите. След Първата световна война партиите започват да се множат, да враждуват между себе си и отслабват дотолкова, че цар Борис III с помощта на двама офицери ги ликвидирва за една нощ, с един замах, като на шега и установява диктатура, на която никоя партия не успява да окаже съпротива. Сега сме в същото положение. Дето се вика, цар си имаме, търсят се двама офицери. Като имаме предвид всичко това, може би ще се замислим дали да не е за предпочитане двупартийната система? Освен другите предимства при нас това ще обезсмисли две агресивни властогонски партии (едната би трябвало отдавна да бъде забранена, другата – да не бъде разрешена), които провокират гражданския мир и в момента.
– Пречупен ли е духът на българския народ?
– Да, за съжаление. В началото на ХХ век духът на българския народ бе пречупен от националните катастрофи през 1912 и 1918 година, когато бе убит националният ни идеал за обединение на всички българи под едно знаме, този пречупен дух се изроди в братоубийствена омраза, в кървавите вакханалии през 1923-25-а и 1944-45-а. От рухналия комунистически режим – както от турското робство – ние излязохме като възкръснали, с жажда за свобода, надъхани с надежди и оптимизъм (спомнете си митингите, спомнете си всеобщото ликуване в края на 1989-а и началото на 1990 година!), но много скоро се озовахме отново в лапите на комунистическата партия, на предрешените наследници – те успяха да прехвърлят в свои ръце държавните и партийни капитали, обсебиха икономиката и чрез своите олигарси започнаха да дирижират политическите процеси в своя полза. Това беше пагубно. Това уби и продължава да убива демокрацията. Това не биваше да допуснем на никаква цена! Как е възможно една партия, която е налагала над българския народ в продължение на 45 години безмилостна диктатура, сега същата партия да има лице да ни убеждава, че ни спасява от нечия диктатура и че ни вещае светли демократични бъднини?! Същото, същите думи ни се набиваха в главите всеки божи ден през онези 45 години – тази партия не си е направила труда поне да си смени фразеологията, не се е отказала от словоблудството да твърди, че нейната диктатура е била, е и ще бъде висша форма на демокрация! Извинете ме, но това е ненормално. Още по-ненормално е, че всички приемаме всичко това за нормално.
– Зарекохте се, че ще напишете трилогия за Стамболов. Защо?
– Свръхинтересна личност, изтъкана от противоречия, личност на идеи и действия. Който и ден от живота му да избереш – той е драма. Но не само това ме привлича у него – всяко негово действие е урок по политика, всяка негова идея е урок по политическа стратегия за защита независимостта на Отечеството. Историята на Стамболов би трябвало да се изучава задължително от всички народни представители, от всички министри, от всички, тръгнали към властта – не само за да се учат как да управляват, но и как да се предпазват от собствената си власт.
– Все още ли политиката е „случаен келепир“, а не работа?
– Ама наистина ли ме питате? Колко хиляди бяха кандидатите за народни представители, още повече хиляди бяха кандидатите за кметове – наистина ли мислите, че тези хиляди се бяха устремили към властта, за да дадат имот и живот за благото на Отечеството?
– Пиесата ви „Деца на света“ е пророческа – „грях“, в който често ви подозират. Знак за какво е това, че децата ни се пръскат по света?
– Какво пророчество е да проумееш, че ако децата на една държава бягат от нея, тя е обречена, тя е потъващ кораб. Не съм пророк аз, ами идиоти са ония, дето се правят, че не го забелязват, или ако го забележат – викат, че за това са виновни другите.
– В „Хрониките“, за които сам казвате, че не са особено патриотични, има много горчиви истини. Кой се стресна от тях? Чухме ли гласа на историята? И свърши ли вашето лично преброждане?
– Да, моето преброждане свърши. Тази книга трябваше да бъде написана. Ако не бях я написал аз, друг щеше да я напише. Ако съм успял поне да накарам българите да четат своята история, както казва академик Антон Дончев, аз ще умра спокойно, че съм положил своята скромна лепта пред олтара на Отечеството.
– Казвате, че страхът за стомаха е по-голям от страха за главата. Свободата или несигурността в битието води сега народа? Дали Ботев и Левски не се срамуват от нас?
– Те няма как да се срамуват от нас, едва ли ни виждат от небето. Но ние, тук на земята, би трябвало да се срамуваме от тях. Като гледам – всички държавници седят под портретите или на Левски, или на Ботев – като под икони. Като вярват толкова в тях, се кълнат в идеалите им, защо не въведат в действие закона на Левски: който злоупотреби със служебната си власт в своя изгода – да се накаже със смърт! Ха да видим какво ще стане?
– Какво ще стане, когато в държавата не остане нищо за опоскване?
– Ами няма да има нито един кандидат нито за народен представител, нито за министър, нито за кмет.
– Как си отговаряте днес на най-важния въпрос: „Какво стана с идеалите?“
– Не знам. Стигал съм до пълно отчаяние, до това да съжалявам, че доживях свободата, че не умрях с мечтата си за свобода, а не да видя мечтата си омърсена. Но това е слабост. Това е поражение. Казвал съм го и пак го повтарям – на себе си и на всички: най-лесно е да си отчаян. Това не е изходът.
– Знам мнението ви, че театърът се чалгизира. Сега се канят нашумели от телевизията актьори, които като „мечки“ да събират публика. Къде е изходът?
– Българските актьори са позорно евтино платени. Освен че е необходим талант, трудът на актьора е тежък, тежък черен умствен и физически труд, да, и физически труд, тежък като миньорския. Не знам дали знаете, че един депутат струва на държавната хазна 220 000 лева годишно – повече от 18 000 лева на месец. Дайте на актьорите десет пъти по-малка заплата от парите, които харчим на месец за депутатите – и ви гарантирам, че ползата от тях за народа ни ще бъде десет пъти по-голяма, отколкото ползата от депутатите.
– На поета у вас, който дълго мълча, затиснат от документи, вече му се чува гласът. Какво ви каза за последно, вгледан в някой прекрасен залез в Балчик? Или в някоя красива жена…
– Ех, някоя красива жена!.. На света няма нищо по-красиво от красивата жена. Нищо по-окрилящо духа на поета. Един от най-точните ми стихове е: „Обичах – следователно живях.“
(Със съкращения)
- И четиримата синове на Райна Княгиня са изпратени в лагери след 9-ти септември
Венелин Митев, Еpochtimes-bg.com
.
Райна Попгеоргиева се омъжва за панагюрския кмет Васил Дипчев. Ражда 5 момчета: Иван, Георги, Владимир, Петър и Асен / blitz.bg Райна Попгеоргиева Футекова, която е влязла в историята и в нашето съзнание като Райна Княгиня, ражда пет момчета. Едното умира на 12 години. Останалите четирима завършват военни училища, стават офицери, сражават се по бойните полета на родината и получават ордени за храброст. След 9 септември 1944 г. обаче са изпратени в концлагери и затвори по скалъпени от комунистическия режим обвинения. Историкът Симеон Геров, чиято майка е от именития Футеков род в Панагюрище, от който е и Райна Княгиня, ни връща към онези трагични за семейството й години.
– Кой е бил този достоен за толкова голяма обич мъж, на който знаменитата българка ражда петима синове?
– През 1882 година Райна Попгеоргиева се омъжва за панагюрския кмет Васил Дипчев – бивш учител и въстаник от Брацигово. Така тя се превръща в къщовница на своя грубоват съпруг. Но се примирява, защото вече е на 26 години – стара мома за онова време. Не чува съветите на близките си да се разведе. Ражда 5 момчета: Иван, Георги, Владимир, Петър и Асен. Осиновява и едно момиченце — Гина. След сватбата семейството отива да живее в Пловдив, но по времето на Стефан Стамболов Дипчев, като краен русофил, не може да си намери работа. През 1898-а той е избран за народен представител и семейството се премества в София. Но депутатът много скоро умира след жесток побой в Черната джамия. Така Райна Попгеоргиева остава вдовица с четири малки деца на ръце (най-малкият й син, едва 14-годишен, се прострелва при игра с пищова й). Тогава тя е на 42 години и е болна от костна туберкулоза. Въпреки това успява да си построи и къща на парцел, който й дават поборниците.
Отхвърля поканата на Фердинанд да се настани в двореца му,
предпочита да остане при сираците, за които се грижи до края на живота си. Цял живот работи като акушерка в най-бедните столични квартали „Орландовци” и „Малашевци”, а последните си дни живее в мизерия и куцукаща, с фенерче и бастун, обикаля да изражда децата на дипломатите.– Тя е само на 20 години, когато Георги Бенковски й възлага да ушие главното знаме на Априлското въстание и да стане знаменоска на неговата хвърковата чета. Защо точно нея избира?
– Защото войводата научава, че е учила шеф и бродерия в девическото училище в Стара Загора и може отлично да се справи със задачата. И още нещо: Бенковски търси човек, който с биографията, осанката и интелекта си да стане ярък символ на въстанието и да поведе след себе си хората в неравната борба срещу вековния поробител. Райна е млада, красива, образована и най-важното – предана е докрай на делото. Тя е от именития Футеков род и още от малка заляга над книгите. След килийното училище в метоха е изпратена да се изучи в известното девическо училище в Стара Загора, а след това се завръща в Панагюрище и става главна учителка. Точно тогава Бенковски я кани на заседание на Панагюрския революционен комитет и й възлага да ушие главното знаме на въстанието.
Има и нещо друго: от автобиографията й разбираме, че тя е била влюбена във войводата. Там тя го описва твърде нежно: “висок, красив мъж, с руси мустачки и сини очи, красноречив, с пламенно дар слово”.
Бенковски често посещавал дома й.
Веднъж в стаята останали само тя и той. Войводата взел кандилото, сложил до него кръст, изправил сабята и казал: „Аз ще говоря клетва, а ти ще повтаряш!“ И започнал: „Райна се задължава да изпълнява всички заповеди на комитета – да пази тайната, да проповядва въстанието и да ушие знамето.“
Ето как самата Райна Княгиня описва в мемоарите си шествието след освещаването на знамето: „На втория ден на свободата знамето бе довършено. Тогава, по желание на гражданите, трябваше да го взема на ръце, да препаша сабя и револвер и да седна на избран кон, за да премина през целия град и да оповестя на събралия се по улиците народ, че петвековното турско иго е отхвърлено завинаги.
Това беше най-тържественият ден на нашата кратковременна свобода.
Беловласи старци, редом с невръстни деца, вървяха навсякъде след мен, пееха любими народни песни. Жени, девойки и старици хвърляха върху нас толкова много ухаещи и разноцветни букети, че целият път беше постлан с тях като великолепен килим. Виковете „Ура!” и „Да живее!” нямаха край. Тази тържествена процесия продължи до вечерта.“
След погрома на въстанието Райна се добира до родната си къща, а баща й излиза да моли потерята да пощади домашните му. Но един турчин се прицелва в него и той пада мъртъв на земята. Майката, Райна и братчето й избягват през тайна врата при съседите. Там Райна се преоблича, намазва лицето си със сажди и така се промъква между турците, които я търсят под дърво и камък. Скрива се и прекарва само на сух хляб и вода 25 дни. След това обаче турците я хващат, пребиват я, изнасилват я многократно и я разкарват по главната улица на Пловдив с вързани ръце, полугола, изнемощяла. След което я откарват заедно с майка й в затвор в Пазарджик.
От бесилото я спасяват чуждите дипломати. Намесва се американският консул Скайлер, а след това се застъпва за нея и руският княз Церетелев.
Найден Геров, който по това време е вицеконсул на Русия в Пловдив, я изпраща с фалшив паспорт за Цариград, а оттам я прехвърля в Москва.
Там тя учи 3 години медицина и ставапървата дипломирана акушерка в България.
В руската столица Райна написва своята „Автобиография“, излязла най-напред на руски език. Едва през 1934-а, 17 години след смъртта й, тази автобиография, която фактически е първата книга върху Априлското въстание, е преведена на български език. В Москва тя успява да уреди чрез жените от Дамския благотворителен комитет 32 панагюрски сирачета да заминат за Русия и да се учат там.
След освобождението работи като учителка в девическата гимназия във Велико Търново, после се връща в родното Панагюрище и 26-годишна се омъжва за Васил Дипчев. След 3 години се ражда първият им син Иван, който завършва Военното училище, а след време и Генералщабната академия с отличен успех. Той участва в трите войни за национално обединение. Като млад офицер проявява особена храброст при щурма на Чаталджанската позиция през Балканската война. Награден е с 5 ордена за храброст и медали за военни заслуги. Рискува живота си в Балканската война в
единствен по рода си дуел с турски офицер
вместо масово сражение, за да не гинат войниците. Вече като генерал Иван Дипчев става началник на канцелария на Военното министерство и се пенсионира през 1936 г. След 9 септември 1944-а къщата на Райна Княгиня, която тя строи като вдовица, е отчуждена. Генерал Дипчев прекарва няколко години по концлагери и затвори. През 1954-а е изправен пред съда в Троян за измислени престъпления отпреди 30 години. Съдят го заради участие в преследването на разбойническата чета на Васил Героя и Дочо Узунов, обявени от комунистите за „герои”. Осъден е на смърт. По-късно присъдата е заменена с доживотен затвор. Умира в концлагера край Ловеч.
Гробът му не се знае къде е.
Вторият син на Райна Княгиня – Георги Дипчев, завършва военноморското училище във Варна, става машинист на торпедоносеца “Дръзки” и през Балканската война участва в потопяването на турския кръстосвач „Хамидие“. После се заселва в Бургас, става учител и основава техническото училище. Умира няколко години след края на Втората световна война.
Третият син Владимир Дипчев по примера на по-големите си братя постъпва във Военното училище. Той проявява мъжество при атаката и превземането на Одринската крепост на 13 май 1913 година. Участва и в Междусъюзническата и Първата световна война. Завръща се от фронта като герой с 3 ордена за храброст. Напуска рано войската. През 30-те години е директор на кинематографията.
Изчезва безследно на 10 октомври 1944 г. на път за работа.
Вероятно е разстрелян без съд и присъда. Неговият гроб също не се знае. Синът му Христо, който също става офицер, е изпратен в концлагера Богданов дол. А внукът Владимир (правнук на Райна Княгиня) завършва с отличие инженерство, но го уволняват от завода на третия ден след постъпването, тъй като досието върви по петите му.
Четвъртият син на легендарната българка – полк. Асен Дипчев, е ученик в гимназията, когато започва Първата световна война, но напуска училището и заминава на фронта като доброволец. Проявява себеотрицание при атаката на Тутраканската крепост и разгрома на румънския гарнизон на 5 септември 1916 г. Награден е с орден за храброст. След войната довършва гимназиалното си образование и става юнкер във Военното училище. Завършва го с ускорен курс. Пак отива на фронта. Участва в боевете на Дойран и на Добро поле през септември 1918-а. След войната влиза във Военния съюз. Участва в преврата на 9 юни 1923 г. Адютант е на кап. Харлаков, обвиняван за убийството на Александър Стамболийски. След 9 септември дълги години лежи по лагерите. Лишават го дълги години от пенсия, не разрешават на децата му да следват. Умира през 1964-а в Бургас.
– Въстаническото знаме, което и сега може да се види в къщата на Райна Княгиня в Панагюрище, истинското ли е, или е копие?
– За честването на 25-годишнината от Априлското въстание тя ушива 3 нови знамена – копия на оригиналното. Запазени са само две от тях (във Военноисторическия музей в София и в родната й къща в Панагюрище),
третото копие изгаря по време на бомбардировките над София през Втората световна война..
- Българин от Чикаго световен шампион по ораторство
Чикагският гражданин с български произход Пресиян Василев (Presiyan Vasilev) спечели световното първенство по ораторско майсторство Тоустмастърс ‘2013 (Toastmasters 2013 World Championship), съобщава сайтът Heraldonline.com.
30-годишният специалист по продажби се яви на финалния кръг на състезанието с още 8 претенденти за най-добър оратор сред 30 000 участници от 122 страни. Василев спечели отличието след няколко тура на елиминации, стартирали преди 6 месеца с хумористичната му реч „Променен от автомобилна гума“.
Състезанието се проведе в „Дюк енерджи сентър“ в град Синсинати в щата Охайо, пред 1600 зрители, дошли от цял свят. Организаторите на първенството предвиждат слово с времетраене от 5 до 7 минути на най-различни теми. Състезателите се оценяват по съдържанието на речта, нейната организация и представяне.
В своето есе лауреатът разказва случка, при която моли за помощ при смяната на автомобилната си гума. Предполагал, че много хора ще му се присмеят за несръчността, но най-неочаквано открил, че неговата слабост се превърнала в сила. Смяната на една проста автомобилна гума „сменила“ и него самия, като доста променила отношението му към другите хора.
„Това е сбъдната мечта. ‘Тоустмастърс’ е най-доброто лично постижение, което всеки трябва да открие за себе си“, заявява Василев.
Василев отишъл да живее в САЩ преди 11 години, когато напуснал София в търсене на „мултикултурно разнообразие“ и самоусъвършенстване. Той започнал да се състезава във веригата ‘Тоустмастърс’ преди три години и участвал в много състезания по ораторство.
На второ и трето място на световното първенство ‘Тоустмастърс’ тази година се класираха състезателката Шурук Ал Бана от Дубай и Кинги Бидъл от Роторуа, Нова Зеландия. /в. „Труд“/
- Чужденци плащат и си взимат българско гражданство, български деца го получават едва след съд
Две статии от вестниците „Труд“ и „24 часа“ от изминалата седмица за сравнение как понякога се взима българско гражданство
Даваш 2 милиона лева и вземаш БГ паспорт
Чужди граждани, които инвестират в българската икономика най-малко 2 млн. лв., ще получават БГ паспорт, ако поискат. Това предвиждат промени в законите за чужденците и за българското гражданство, внесени от депутатите от БСП Атанас Мерджанов, Корнелия Нинова и Атанас Пъдев.
Досега прагът за получаване на БГ паспорт бе 1 млн. лв., но с редица утежняващи условия. Наличието на подобно вложение в акции на български предприятия, облигации и други финансови инструменти на държавата или общините осигуряваше разрешение за постоянно пребиваване.
А ако е минала една година и парите са налети в приоритетен инвестиционен проект (сертифициран по Закона за насърчаване на инвестициите) или през цялото време инвестициите са отговаряли на клас А по Закона за насърчаване на инвестициите, чужденецът можеше да кандидатства за български паспорт.
Соцдепутатите облекчават режима – остава условието за вложени 1 млн. лв., а ако до 1 година те бъдат удвоени без условия в какъв бизнес, паспортът е сигурен. Според Нинова, Мерджанов и Пъдев законопроектът щял да възстанови условията за привличане на чужди инвеститори, тъй като през т.г. вложенията от чужбина са намалели с над 50% в сравнение със същия период на м.г.
Въвеждането на „бърза писта“ за вложители на над 2 млн. лв. според вносителите щяло да стимулира чуждия бизнес да увеличава вложенията си у нас.
Връща се и отменена от ГЕРБ разпоредба – за получаване на пребиваване и паспорт при вложени 1 млн. лв. в лицензирана кредитна институция у нас по договор за доверително управление за срок не по-малък от 5 години.
ГЕРБ в миналия парламент се опита да промени реда за получаване на гражданство, като прагът за получаване на разрешение за постоянно пребиваване трябваше да бъде увеличен на 4 млн. лв.
Президентът Росен Плевнелиев обаче наложи вето с аргумента, че в други европейски страни прагът е доста по-нисък – Германия (250 000 евро), Ирландия и Гърция (300 000 евро).
Парламентът се съобрази с искането му. Въпреки това през последната година няма нито един чуждестранен инвеститор, който да е кандидатствал за българско гражданство по тези текстове на закона, тъй като изискванията за вложение в приоритетен инвестиционен проект най-често не могат да бъдат изпълнени, научи „Труд“.
По време на ветото си Плевнелиев бе споменал, че вместо високите прагове на инвестициите трябва да се помисли за тяхното качество, а сега е възможно да бъдат добавени такива изисквания по инициатива на експерти – например кандидатите за гражданство да вложат средства в райони с висока безработица, заплатите в техните предприятия да са над средните за страната, да бъдат наемани хора с увреждания и др.
Облекчения и за чужденците, станали българи по любов.
Депутатите от БСП са се загрижили не само за чужденците, които инвестират у нас, но и за тези, които са дошли в родината ни по любов. Досега по закон всеки чужденец, който си вземе български гражданин за съпруг, може да получи роден паспорт, но при условие, че се откаже от предишното си гражданство.
Заради тази рестрикция редица поданици на САЩ и западни държави не се решаваха да кандидатстват за български паспорт, тъй като при евентуален развод ще загубят статута в родината си и ще имат проблеми цял живот – ще са станали българи, без да са такива.
Обмислят се промени, с които чужденците не трябва да се отказват от гражданството си, ако искат да вземат наш паспорт на основание брак с българка или българин. /Труд/
–––-
Семейство от Токио осъди властта, че не издала БГ паспорт на сина им, роден там
Българско семейство, което живее в Токио, осъди правителството наскоро заради отказа на консула ни там да приеме документите за паспорт на новороденото им дете.
Спас и Дария живеят в японската столица от август 2007 г. Четири години по-късно – на 30 август, им се ражда син Андрей.
Момченцето е български гражданин по рождение и за да живее в Япония, местните имиграционни власти трябва да му дадат разрешение за пребиваване. За целта е нужно родителите му да представят личен документ на детето – паспорт.
Затова на 13 септември 2011 г. родителите се свързват с консулството ни в Токио. От разговора с консула разбират, че е невъзможно оттам да получат паспорт за сина си. Причината – в службата нямало специална техника за снемане на биометрични данни, т.е. на пръстовите отпечатъци на Андрей, за сканиране на подписа му и за заснемането му.
По закон обаче от деца не се вземат пръстови отпечатъци и те не се подписват, за да получат паспорт.
В Закона за българските лични документи изрично пише, че не се снемат отпечатъци от пръстите на хлапетата до 12 г.
Правилото фигурира там, защото е предвидено в два еврорегламента – от 2004 и 2009 г., и е задължително за България като държава – членка на Европейския съюз. В същия закон пише и че малчуганите до 14 г. не полагат подпис.
Затова за паспорт на малко дете е достатъчно родителите му да представят акта за раждане и снимка на хлапето, която да отговаря на посочените в закона изисквания. Цифровата снимка се прави в пунктовете за приемане на заявления към полицейските управления или в консулските служби само когато там има техническа възможност за това. Ако няма, се прави във всяко фотографско ателие, което разполага с нужната техника.
Следователно в конкретния случай не е имало пречка за приемане на молбата на родителите на Андрей в консулската служба в Токио за издаване на паспорт. Отказът е бил незаконен, пише в съдебното решение по казуса.
След като разбират, че липсата на специална техника е причината да не могат да извадят паспорт на сина си в Токио, Спас и Дария попитали кога ще има такава в консулството ни. Отговорили им, че няма информация в тази насока, но едва ли е разумно да се очаква доставяне на техниката в близко бъдеще.
Съпрузите се заинтересували какво да направят, за да извадят паспорт на новороденото си дете. Обяснили им, че могат да отидат в Индия, където българското консулство имало нужната машина, или да се върнат в България.
Уверили ги, че единственото, което консулът може да направи, е да издаде времененпаспорт на Андрей с валидност до 12 месеца, с който да пътуват до София.
Спас и Дария се възмутили, защото японските власти не биха издали разрешение за пребиваването на сина им въз основа на временен паспорт. Освен това нямали възможност да пътуват до Индия или до България в рамките на тези 12 месеца.
Обяснили им, че “за съжаление, възможностите на консула в тази насока са ограничени, сведени до нулата, с изключение на възможността за издаване на временен паспорт”.
Двойката се обърнала към вътрешното и външното министерство, но и от двете ведомства им отговорили същото. Консулът ни в Токио се консултирал с Министерството на външните работи, след което отказал окончателно да приеме молбата за издаване на паспорт на Андрей.
Той се позовал на чл. 26, ал. 6 от Правилника за издаване на българските лични документи, приет с постановление на Министерския съвет на 8 февруари 2010 г.
Текстът гласи: “В дипломатическите и консулските представителства на Република България в чужбина, в които няма техническа възможност за заснемане с цифрови устройствана подписа, лицето и пръстовите отпечатъци на заявителя, заявления за издаване на паспорт не се приемат”.
Миналото лято семейството все пак се връща в България и споделя с адвокати премеждията си покрай паспорта на сина им. Решило да атакува въпросния текст в съда. Чрез адвокати завежда дело във Върховния административен съд за отмяната му.
Основният аргумент на семейната двойка е, че текстът нарушава и ограничава правото на всеки българин да има документ за самоличност.
За да има лична карта или паспорт, българинът подава заявление, снимат него и подписа му, вземат му отпечатъци от пръстите. Администрацията е длъжна да осигури техниката, с която това се прави, а не да отказва документи, когато не си е свършила работата, пишат съпрузите в жалбата до съда.
В нея Спас и Дария изтъкват още, че конституцията гарантира на българите правото на свободно придвижване – да напускат България и да се връщат в нея, да пътуват от една държава в друга, без да им се налага да се връщат в родината, да живеят в друга страна и оттам да могат да пътуват по света. И че за да гарантира това право, държавата трябва да снабдява българите с лични документи.
Върховният административен съд уважава жалбата им – трима магистрати отменят въпросния текст от Правилника за издаване на българските лични документи. Министерският съвет обжалва решението, но петима съдии окончателно заличават разпоредбата и дават възможност набългарите навсякъде по света да могат да подават молби за лични документи. А не да им отказват заради липсата на техника, каквато държавата е длъжна да осигури. /в. „24 часа“/
- Следственный комитет РФ проверит почётного консула РФ в Болгарии
Главное следственное управление Следственного Комитета России по городу Москве приступило к рассмотрению обращения заявителя (гражданки Болгарии) о совершении почетным консулом Российской Федерации в Бургасе Тонко Фотевым насильственных действий в отношении гражданки России.
Тонко Фотев. Фото: Сhernomorskifar.com Как сообщало ранее ИА REX, Фотев уже был осужден болгарским судом за насильственные действия сексуального характера (Болгарская собственность госслужащих и консульские подвиги: кто заставил посольство России молчать? http://www.iarex.ru/articles/38857.html; Сесксуальный почётный консул РФ и наказание за сот рудничество с Россией: http://www.iarex.ru/articles/38431.html и т. д.)
Тем не менее, посольство Российской Федерации в Болгарии не приняло никаких мер, чтобы лишить уличенного насильника его консульского чина. Не приняло мер, несмотря на решение болгарского суда, признавшего Фотева виновным и письма в посольство возмущенных болгарских граждан. Тонко Фотев продолжает выполнять функции почетного консула России в Бургасе, дискредитируя не только тех, кто его поставил на это место, но и нашу страну. Нанося реальный ущерб имиджу России и российско-болгарским отношениям. И вот Тонко Фотев попал уже в поле зрения российских правоохранительных органов, которые, возможно, не только поставят точку в карьере „сексуального консула“, но и выявят дополнительные эпизоды, связанные с его экономической деятельностью.
.
Источник: Iarex.ru
––––––––––––––––––––––––––––
Примечание редактора: Эта информация была опубликована и в Novinite.ru, но затем она была удалена.
- 15 богаташи, които няма да завещаят парите на децата си
Не всички милиардери по света са посветени на това да бъдат извънредно алтруистично настроени – мнозина решават да харчат парите си за лъскави коли, самолети и яхти. Други обаче искат да споделят колкото се може повече от богатството си преди да умрат. Малцина дори искат последният чекът с последните им пари да покрива само разходите за тяхното погребение. Разбира се, не всички печелят от подобно себеотрицание — по-конкретно, децата на тези щедри дарители. Въпреки че ще разполагат с невероятни възможности, предимства и връзки, за да успеят в живота, децата на тези 15 бизнес акули нямат да могат да живеят нашироко с наследените от тях пари:Уорън Бъфет
Невероятно богатият инвеститор и филантроп Бъфет обеща да дари 99% от богатството си – или по време на живота си, или когато умре. Той започна, като обеща 83% от състоянието си на фондация на Бил Гейтс. Оракулът от Омаха, както наричат Бъфет, казва в писмото си до фондацията на Бил Гейтс: „Искам да дам на децата си достатъчно пари, за да смятат, че могат да направят всичко, но не толкова пари, че да не искат да правят нищо.“Основателят на eBay Пиер Омидяр
Омидяр става милиардер на 31-годишна възраст и оттогава се е заел сериозно със задачата да дари по-голяма част от парите си на хора, които не са имали такъв късмет в живота, вместо на трите си деца, според Forbes. Той се присъедини към призива на Бил Гейтс и Уорън Бъфет през 2010 г. и постоянно прехвърля акции на eBay на Omidyar Network, която се занимава с филантропска дейност. Той и жена му са най-големите частни дарители в борбата срещу трафика на хора.Кметът на Ню Йорк Майкъл Блумбърг
Блумбърг получава годишна заплата от 1 долара, за да управлява Ню Йорк, защото с личното си състояние, оценявано на 19.5 млрд. долара, може да се каже, че е финансово осигурен. Блумбърг е запален филантроп и е дарил милиони долари на Университета Джон Хопкинс, на Carnegie Corporation и на хиляди други организации. Той също прие призива на Гейтс и Бъфет богатите да даряват по-голяма част от състоянието си и в писмото до тях написа „близо цялото ми състояние ще бъде раздадено в бъдеще или ще бъде оставено на фондацията ми.“Рокзвездата Джийн Симънс
Басистът на една от популярните американски групи – KISS, е натрупал богатството си сам. Той е роден в Израел, но по-късно се мести в Куинс с майка си и основава рокгрупа, която в момента може да се похвали с 28 албума със златен статус по продажби. Симънс иска двете му деца Ник и Софи да поемат по същия път. „По отношение на наследство и такива неща, те ще бъдат подсигурени, но те никога няма да бъдат богати с моите пари. Защото те ще трябва да стават от леглото, да ходят на работа и да се справят сами в живота.“ Това означава, че състоянието на Симънс, което се оценява на 300 млн. долара, може да поеме в друга посока след смъртта му.Австралийският минен магнат Джина Райнхарт
Райнхарт, която е най-богатата жена в Австралия, иска да лиши децата си от тяхното наследство. Самата тя наследява компанията и богатството от баща си Ланг Ханкок, а децата й също са включени в неговото завещание. Според съдебни документи, публкувани в австрийските медии обаче, Райнхарт не смята, че децата й са способни да управляват семейното богатство.
Основателят и главен изпълнителен директор на Microsoft Бил Гейтс
Бил Гейтс е един от най-богатите хора в света. Той и жена му Мелинда Гейтс обаче нямат интерес да пазят парите си за себе си или за техните деца. „Не смятах, че е добра идея да оставя парите на децата ми. Това нямаше да е добре нито за тях, нито за обществото“, казва Гейтс в интервю през 2010 г. Вместо това той основава Bill & Melinda Gates Foundation през 1994 г., а днес тя има активи в размер на над 37 млрд. долара.Актьорът Джеки Чан
Филмовата звезда обяви през 2011 г., че е решил да даде половината си пари за благотворителност, когато умре. Чан добави, че не планира да остави на сина си никакви пари от милионите, които е спечелил по време на филмовата си кариера. „Ако е способен, той ще спечели пари сам. Ако не е, тогава той просто ще прахосва моите пари“, казва Чан.Съоснователят на Home Depot Бърнард Маркъс
Детството на Маркъс преминава в Ню Джърси, а неговите родители са руски емигранти. Успехът му в сектора на търговията на дребно му носи състояние от 1.5 млрд. долара. Той обаче не иска децата му да наследяват големи суми пари за тяхно добро и планира да прехвърли по-голяма част от акциите си в Home Depot на неговата фондация.Бизнесменът Чък Фийни
Чък Фийни е съосновател на веригата безмитни магазини Duty-Free Shoppers Group и е бил милиардер в края на 80-те – преди да прехвърли цялото си богатство на своята фондация Atlantic Philanthropies. Преди да раздаде наследството им, Фийни учи децата си на това колко ценно е да пестят пари, като ги кара да говорят с приятелите си, използвайки телефонни автомати, да работят през ваканциите и докато са в колеж. Смята се, че в днешно време Фийни дори не притежава къща или кола. Преди време той заявява пред New York Times: „Искам последният чек, който напиша, да се окаже невалиден.“Британската ТВ водеща и писателка Найджела Лоусън
Лоусън е популярен автор и ТВ водещ, което я прави милионер още преди да се омъжи (и по-късно разведе) за богатия рекламен бос и колекционер на предмети на изкуството Чарлз Саачи. Самата Лоусън е от заможно семейство, но смята да не дава на двете си деца подобно предимство в живота. Тя беше критикувана за следното си изявление: „Смятам, че децата ми не трябва да са финансово осигурени. Това, че не трябва да изкарват пари, разваля хората.“ Впоследствие тя казва, че не планира да остави децата си да „мизерстват“, но стои зад идеята си, че ще трябва да работят, след като завършат образованието си.Медийният магнат Тед Търнър
След като натрупва състояние от медийни гиганти като CNN и TBS, Търнър е раздал милиарди долари за най-различни каузи. Той има пет деца от три брака, но те не би трябвало да очакват голямо наследство, когато баща им почине. На шега или не, през 2010 г. Търнър казва, че е „почти на ръба на бедността“ и че просто иска да има достатъчно пари за погребението, когато умре.Хеджфонд мениджърът Джон Арнолд
Джон Арнолд е едва на 40 години, но миналия октомври той закри своя хеджфонд Centaurus Energy и се пенсионира с 4 млрд. долара, натрупани за последните 10 години. Сега Арнолд и неговата съпруга Лаура са се посветили на това да раздадат богатството чрез тяхната фондация в подкрепа на иновативни идеи вместо да го завещаят на трите си деца.Британският композитор Андрю Лойд Уебър
След като успява да натрупа стотици милиони долари, сега Уебър иска да използва парите в подкрепа на изкуството. Той казва: „Завещанието е нещо, за което човек започва да мисли, когато достигне моята възраст. Не мисля, че става въпрос за това да имаш много богати деца и внуци. Мисля, че парите трябва да се използват за насърчаване на изкуството.“ Той ще се „погрижи“ за петте си деца, но по-голяма част от богатството му ще отиде за неговите програми, свързани с изкуството.Режисьорът и продуцент Джордж Лукас
Лукас се присъедини към призива на Гейтс и Бъфет през 2010 г., обещавайки да дари поне половината си състояние, преди да умре. Лукас, който има четири деца, също така заяви, че ще дари и сумата от над 4 млрд. долара, която Disney му плати за Lucas Films, за благотворителност.Тексаският петролен и газов магнат Т. Буун Пикънс
През целия си живот Пикънс е правил пари от от придобивания. В резултат на това състоянието му в момента се оценява на 1.4 млрд. долара. Така че не е изненада, че Пикънс не е почитател на идеята да раздаде парите си просто така, дори и на децата си. Той обаче е един от щатските милиардери, които откликнаха на призива на Гейтс и Бъфет. Запитан за това какво ще остави на децата си, Пикънс казва: „Отдавна твърдя, че ми харесва да правя пари и да ги раздавам. Не съм голям почитател на наследственото богатство. То по принцип носи повече злини, отколкото добрини.“Източник: Профит.бг
- Американски журналист: Аз видях как руснаците окупираха България през 1944 г.
Чарлс Ланиус, Reader’s Digest,
октомври 1945 г.*
Наблюдавах как Червената армия нахлу в разрушената от войната София, България, в 14.10 часа на 16 септември 1944 г. Престоях в България осем месеца, за да видя какво става в тази окупирана от руснаците страна.
Пристигнах от Турция на 7 септември. Официалните лица на българското консулство в Истанбул искаха американски журналисти да дойдат в страната и да изпреварят руснаците. Един автомобил ме чакаше на границата и с двама тайни полицаи, въоръжени с пистолети, потеглих за София. На следната сутрин се срещнах с новия министър-председател Константин Муравиев, дългогодишен либерал. Неговото правителство бе съставено само преди седмица. Той ми направи впечатление на честен и искрено говорещ демократ. Съобщи ми колко безнадеждно се опитал да сключи примирие със съюзниците. На другия ден коалиционно правителство, доминирано от комунисти, свали правителството на Муравиев и той бе хвърлен в затвора.
Първите руснаци бяха преминали границата на 8 септември. Сега един лъскав американски автомобил “Пакард” водеше колона от изкаляни и изпочупени джипове и камиони, американско производство. Бойното поделение се състоеше от момчета с розови бузи, загрубели старци с увиснали мустаци и едрогърди жени – всички с общ знаменател: вид на свирепи безжалостни воини.
Слухове за изнасилвания и грабежи, идващи от провинцията, предхождаха руснаците. Одобрителните викове и приветствия на посрещачите започнаха, когато водещата колона премина под портрета на Сталин, окачен върху набързо построената победна арка, украсена с червени знамена. Вечерта софийските ресторанти и кафенета бяха препълнени с гладни руснаци. Контролираха движението военни полицаи, които скоро бяха заменени от едрогърдести рускини с ботуши и шмайзери. Една седмица по-късно руснаците приключиха окупирането на България.
Червената армия започна операции за събиране на храна. Селяни, които допреди часове развяваха червени знамена и крещяха приветствия, сега протестираха, когато съветските войници им грабеха прасета, говеда, коне и си присвояваха храната и фуража им. След няколко злополучни случая обаче селяните разбраха, че е най-добре да оставят войниците да вземат каквото си искат. Скоро стана явно, че Съветите ще управляват България твърдо, неумолимо и тоталитарно. Те действуваха косвено, но ефикасно чрез Отечествения фронт, безпартийна организация от типа “предпочитан и покровителствуван от Москва”.
Отечественият фронт бе организиран от хитрата Цола Драгойчева, фанатична комунистка, обучена от Москва, а днес диктатор на България. При факта, че комунистите контролират въоръжените партизани и проникването на руската армия в страната, то за нея беше сравнително лесно да постави комунисти на най-важните министерски постове в новото правителство.
По времето на преврата комунистите не брояха повече от 5 процента от цялото население, което възлизаше на около 8 милиона. Мнозинство са селяни, традиционни симпатизанти на Русия, но със сигурност антикомунисти. Почти всеки селянин притежава собствената си земя и си е господар. Гражданите на София са синове и дъщери или внуци на селяни. Когато спечелят пари, обикновено ги влагат в недвижими имоти. Големи богаташи всъщност няма.
Във всеки град и село на България комунистите завзеха цивилната администрация. Обикновени престъпници – убийци и крадци – бяха освободени от затворите и назначени на постове в полицията на Югов. Те често арестуваха хора просто защото са добре облечени. Решаваха с куршуми стари лични спорове с хора, на които имаха зъб. Българи ми съобщаваха, че почти навсякъде биещите полицейски началници, кметове, бирници и някои техни заместници били разстрелвани или пребивани до смърт. Повече от сто бивши регенти, министри, заместниците им, народни прадставители и дворцови служители на починалия цар бяха осъдени на смърт от така наречения народен съд. Според официалните съобщения “народните съдилища” са осъдили на смърт и затвор над пет хиляди души. Десетки хиляди са избити и репресирани без съд и присъда.
Малко по-късно започна да се проявява силна реакция срещу Съветския съюз и поставеното от него правителство. Българите очакваха либерално демократично управление, излъчено от народа, но вместо това получиха комунистическа диктатура. Пряк политически резултат бе, че започнаха да гледат към САЩ повече от когато и да било преди. Имаха достатъчно лош опит от фашизма и не искаха комунизъм. Мислеха, че Съединените щати ще им помогнат да станат демократична страна. Руснаците и комунистите обаче бяха добре осведомени за тази тенденция и започнаха усилено да пречат и подбиват престижа на Америка.
Първа възможност за това им се удаде, когато от Турция дойдоха четирима американски военни да търсят и освободят американски летци от свалени в България американски самолети. Възглавявана от поручик Хари Харпър, групата свърши отлична работа. Само за три дни 355 американски офицери и войници бяха на път за Турция. От Харпър и подчинените му зависеше да бъдат открити и други американски военни в провинцията. Една вечер обаче руски поручик им заявил, че не са желани в България. Харпър протестирал пред руския комендант, но той им дал 24 часа да напуснат страната. Британската мисия, оглавявана от Харолд Гибсън, получила същото нареждане.
Поручик Харпър искаше да остане с риск да бъде арестуван, но полковник Гибсън бе загрижен да не се предизвика международен инцидент. Затова към шест часа вечерта двете мисии с 15 автомобила се срещнаха пред хотел “България”. Съветските представители задържаха потеглянето им с два часа, за да не разберат софийските граждани какво става. След това, придружени от руски конвой, мисиите потеглиха за Турция. Стотиците българи, станали свидетели на това престъпление, с право бяха слисани – нали руснаците, британците и амеиканците са съюзници? На следващия ден това събитие с добавки и украшения бе публикувано в българската преса.
Американски и британски членове на Съюзническата контролна комисия започнаха да изпитват големи трудности при получаване на доставки или влизане на техни сътрудници в България. Мнозина служители на американското външно министерство чакаха със седмици да влязат в страната, а после ги лишаваха от право да действат свободно. Без специално разрешение американците не можеха да се движат на повече от 6 км около София, а и тогава трябваше да бъдат придружавани от руски офицер. През зимата трябваше да имат специално разрешение, за да карат ски в неделя – въоръжени руснаци ги пазеха като че ли са военнопленници. Когато американски офицери отиваха на лов през януари, бяха задължени да доставят храна на придружаващите ги руски офицери. Ако генерал-майор Джан А. Крейн, началник на военната ни мисия, както и представителят на външното ни министерство Мейнард Б. Барнс, искаха просто да се разходят из страната, трябваше дни напред преди това да питат за разрешение и да вземат руски офицери със себе си.
През март един американски преводач, сержант Борис-Бъки Кувшинов, беше жестоко бит от двама съветски офицери. От болничното си легло той ми разправи какво е станало. Една вечер руснаци го спрели на главна улица в София и му поискали документите: “Разбрах, че искаха да предизвикат скандал, псуваха ме по руски и казваха, че американците били копелета и двулични съюзници. Предложих да отидем в руския щаб и там да покажа документите си, но единият офицер извади пистолета си и ме удари през брадата, а след това двамата започнаха да ме бият, повалиха ме на земята, ритаха ме и ми блъскаха главата в циментовите стълби”.
Генерал Крейн изпрати официален протест. След три седмици руският командир полковник Смирнов повика в канцеларията си един американски офицер с преводач и каза: “Проведохме внимателно разследване и установихме, че тези мъже не са офицери от Червената армия. Те са били беларуси, които откраднали съветски униформи и нападнали сержанта ви, за да ви дискредитират храбрата Червена армия”.
В София изобилстваха доносници и полицейски шпиони. В хотел “България” трима мъже седяха малко встрани от входа и мислейки се за незабележими, записваха влизането на всеки чужденец, освен на руснаците. Приятели и познати изведнъж престанаха да ме посещават. Когато ги срещнах на улицата, ми казваха, че били разпитвани от милицията и решили, че е много опасно да ги виждат заедно с американец. Дори отказваха да говорят на друго място, освен на открито, където никой не би могъл да ги подслушва. Даже лица, които имаха работа в американската легация, се притесняваха да отидат там. Неприятелското и подозрително отношение на руснаците и комунистите имаше двояк ефект: нашият престиж пострада много, а съветският се повиши. Българите бързо забелязаха пренебрежението на руснаците към нас. Повечето се чудеха как една самоуважаваща се и велика държава може да допуска такова отношение. Ден след ден българите живееха под все по-увеличаващата се сянка на Русия.
Когато новината за смъртта на президента Рузвелт достигна София, един комунист адвокат ме удиви с въпроса си: “Мислите ли, че новият ви президент ще бъде комунист? Нали знаете, че ние тук сме много силни и Сталин сигурно настоява за това.”
Комунистите искаха да превърнат България в икономически зависима държава от Русия. Познавам американски тютюнотърговец, който месеци наред се мъчеше да купи тютюн. Преговаряше с доминирания от комунисти търговски комитет на ОФ, който бе иззел всичкия тютюн. Предложи да плати в долари, но комунистите поискаха да заплати в натура. Тогава американският търговец им предложи 4 кг памук за 1 кг тютюн. Комунистите обаче продадоха тютюна на руснаците, които им платиха на цена приблизително 1 кг памук за 1 кг тютюн. По-късно в Америка научих, че Русия е предложила на американски тютюневи компании големи количества български тютюн на много високи цени.
Комунистите полагаха свръхусилия да русифицират страната. В училищата беше наложено политическо обучение от нови учители, а много от бившите учители изпратиха в концлагери за превъзпитание. Учебниците бяха преработени в комунистическо-руски дух. Руската пропагандна машина беше в пълен ход. Установен беше и контрол върху кината и театрите.
За мен беше невъзможно да пращам обективни и верни репортажи. Контактите с външния свят практически спряха. Съветската цензура наложи строг контрол. Нямах право да изпращам писма вън от страната. Телефонните и телеграфните съобщения бяха прекъснати. Само цензурирани телеграми до Ню Йорк и Лондон можеха да бъдат изпращани, и то само чрез Москва.
Въпреки всичко навън проникваше достатъчно информация за положението в страната.
–––––––––––––––––––––––––––––––
* Статията е публикувана онлайн в ExtremeCentrePoint.com през 2010 г.
- Жестоката истина: Ето как банките с помощта на политиците затриха България
Чрез специален механизъм клиентите се притискат, ограбват, а имотите им се продават на безценица
.
Веска Волева, Factor.bg
В последните години почти всички банки в България станаха частни. От тях български са само две или три. Всички останали са чуждестранни. Седалищата на банките-майки са в съответната държава.
Ситуацията във връзка с упражняването на банкова дейност в България също е принципно различна. Текстовете по отменения ГПК, отнасящи се до бързото производство по издаване на изпълнителен лист, ползваха държавните банки с всички произтичащи от държавната собственост права и задължения.
Частната собственост на банките /при това чуждестранна/ промени коренно ситуацията. Тъй като тя е обусловена от стремежа към непрекъснати високи печалби, единствено законовата регулация е тази, която би защитила българите /потребители и малък и среден бизнес/ от монополните привилегии на банковия мениджмънт.
Такава регулация обаче липсва. Ръцете на топ-банкерите бяха напълно развързани от закона. Това им даде възможност буквално да издевателстват над българския народ и бизнес.
Причината се корени в новоприетия през 2007 година Гражданско-процесуален кодекс и по-специално в чл. 417 от него, относно издаване на заповед за изпълнение въз основа на документ. В този текст банките по права са приравнени на държавата и общините, без тези права да са обвързани с каквито и да е задължения. Именно този текст отприщи
монополна вълна, която е на път да съсипе не само бизнеса,
тя може да остави България без население.
Когато държавата или общините се възползват от този текст, те следва да се съобразяват и да изпълняват множество законови изисквания, включително и държавен одит, и ограничения относно представляващите ги лица – относно наличие на конфликт на интереси, свързани лица и други. За банките и банкерите такива изисквания липсват. Поради това дъщерните фирми на банките, които по предмет на дейност обхващат всички сфери на обществото, са уродливо явление, което изкривява пазарните отношения и цялостната икономическа картина и води до тежки негативни последици за обществото и бизнеса.
Тези фирми в голямата си част се управляват от същите лица, които са в ръководството на банките. Техният предмет е: застрахователна дейност; колекторска дейност – събиране на дългове!?; консултантска дейност; покупка, стопанисване и продажба на имоти /купени на безценица от съдия-изпълнителите по дела на съответната банка/; фирми, на които банките цесират вземанията си и т.н. Много често тези фирми са чуждестранни- регистрирани в държавата, където е седалището и собствеността на съответната банка-майка.
Механизмът за натиск и ограбване
на клиентите е следният:
По извлечение от сметка, което по никакъв начин не се контролира /тъй като производството е едностранно/ съответната банка заявява какви пари й дължи потребителят или фирмата заемополучател.
Съдът проверява това извлечение само от външна – формална страна, т.е. дали документът е озаглавен „Извлечение от сметка„, дали е подписан и подпечатан, но не и по същество – дължат ли се парите.
Тъй като липсват контрола и защитата на заинтересованата страна, банките надуват задължението, като го натоварват с всякакви несъществуващи задължения – лихви, измислени разноски и допълнителни плащания, разчитайки на сложно уредения ред в ГПК, който възпрепятства защитата на заемополучателите.
Потребителите на кредити в голямата си част са далеч от тази материя; умишленото й усложняване снижава до минимум шансовете да се защитят.
Единствената хипотетична възможност за ощетените кредитополучатели е възражението по чл. 414 от ГПК. Той обаче не следва по ред и номерация процедурата по чл. 417 от ГПК, а е уреден в предходен по номерация текст. Тази уж случайна грешка в комбинация в член 420 от ГПК, съгласно който възражението не спира принудителното изпълнение, доведе до
продажба на безценица на имотите на хиляди българи,
които останаха без дом и без препитание. Тъй като ипотечната криза срина цените на ипотекираните имоти, поради голямото им количество същите бяха продадени на символично ниски цени.
За това допринесе и друга промяна в Гражданско-процесуалния кодекс, съгласно която оценката на имота – предмет на публичната продан, извършена от съдия-изпълнитл – не подлежи на съдебен контрол. За сведение, в стария ГПК цената на изнесените на публична продан имоти подлежеше на съдебен контрол и от съда бяха установявани драстични разлики в цените – 5 до 6 пъти. Българският законодател остави без защита потребителя и бизнеса и в тази му част. Това доведе до безконтролност при публичната продажба на имотите и възможност за уговорки между банките в качеството им на взискатели по изпълнителните дела, техните дъщерни фирми и съдия-изпълнителите.
При тези продажби като кандидати за продаваните имоти в голямата част се заявиха дъщерни фирми на банките – взискатели или свързани по някакъв начин с тях лица. Поради ниската цена на имотите покупката им се явява изключително изгодна за тези фирми, зад които явно стоят банки. Данните за това лесно се установяват в Търговския регистър и в службите по вписвания. Ниската цена на имотите и гореизложеният начин за злепоставяне на интересите на потребителите доведоха до това, че продажната цена покрива само една малка част от и бездруго спорните дългове на уж задължените лица; нещо повече, посяга се и на другите им имоти, ако има такива, както на заплатите, колите и всички останали активи.
Поради съзнателната политика на заблуда на потребителите при договарянето, неравноправните клаузи, предварително изготвените бланкови договори, неподлежащи на промяна и т.н., към тези договори бяха включени и близки роднини на заемополучателите – родители, деца, братя и сестри. Това вкара в изпълнителните дела и техните имоти, които също са ипотекирани и съответно разпродадени.
Тази армия от съсипани хора напусна държавата в търсене на препитание, бягайки от икономическия терор в България, в основата на който стоят законови промени, умело мотивирани и прикрити по всякакъв начин. Самоубийствата на цели семейства е следствие от тази политика; но това е само началото, краят ще бъде катастрофален за държавата.
Истината е:
Законодателят напълно съзнателно остави без защита потребителите на банкови услуги. Това се отнася както за физическите лица, така и за малкия и среден бизнес.
В същото време се толерира привилигерованото/монополно поведение на банките, които, противно както на юридическата, така и на елементарната житейска справедливост, поставиха българина и българския бизнес на колене пред чуждестранните корпорации; от своя страна и без притеснения те предприеха незапомнено ограбване и изнасяне на национален капитал извън страната.
Приравнявайки банките с държавата и общините, законодателят удобно е пропуснал да въведе и съответните задължения за тях. Така допълнително беше насърчено голямото ограбване на България. Обществото ни де факто е поставено на колене. Безогледната лихва, непозната никъде по света, бе съчетана с едностранно задкулисно заповедно производство, което не само лишава заемополучателите от каквато е да е защита, но и не спира действията на съдия-изпълнителите до окончателно решаване на споровете. Дори и да спечели такова дело, на „длъжника“ вече му е продаден имота; всичко става безсмислено, банката му е присвоила всички налични активи; за него остава един лист хартия – съдебното решение, че не дължи тези пари.
Банките, като един обикновен субект в гражданския и търговски оборот, следва да защитават интересите си, но в едно класическо исково производство.
Там състезателното начало дава възможност на всички правни субекти да бъдат равнопоставени, да изложат тезите си и да представят доказателства. И едва когато в това исково производство се установи истината, следва да се пристъпи към изпълнителни действия и разпродажба на имотите и активите на доказания длъжник. Именно в това производство страните се призовават, предоставят им се доказателства, дава им се възможност и те да представят такива.
В заповедното производство всичко е задкулисно,
едностранно, без уведомяване, с изненада и с предизвестена служебна победа за едната страна. Горното, както вече казах, е съчетано с неоспоримо ниски, дори смешни цени на имотите. Всичко това е за сметка на българския народ и българския бизнес.
След като дъщерните фирми изкупят имотите на потребителите и фирмите на символични цени, те предлагат на бившите собственици да им ги продадат отново, но вече на други – пазарни цени или да им ги отдадат под наем.
Що се отнася до фирмите – бизнесът им е съсипан, работниците в тях са уволнени; те, заедно с работодателя, остават без доходи и без препитание. От своя страна те престават да обслужват задълженията си и кръгът се затваря.
Такъв е механизмът за източване на България както по отношение на национален капитал, така и по отношение на човешки капитал.
Най-неприемливото е, че пострадалите са хора и фирми, които желаят да си заплащат задълженията. Болшинството от тях са преценили какво могат да погасяват и са коректни. Липсва коректност от страна на банките обаче.
Поради изцяло облагодетелстващия ги правен режим банките:
> променят едностранно лихвата и месечните вноски, начисляват наказателни лихви без ограничения и без да има законова възможност за противопоставяне;
> капитализират лихви и несъществуващи задължения и определят лихва върху новополучената главница;
> изкупуват чрез свои или подставени фирми имотите на длъжниците-физически лица и фирми (имаме готовност да ги посочим конкретно);
> изключително безпардонно се възползват от „икономическата криза“ без клиентите им да могат да се позоват на същото, като, възползвайки се от едностранно дадените им права, изискват по-високи месечни вноски;
> не желаят да понасят търговския риск от дейността си, а поради облагодетелстващия ги правен режим натоварват с този риск потребителите и бизнеса – субекти, които по дефиниция не са вещи в тази материя;
> именно това безогледно вдигане на вноските довежда кредитополучателите до положението да изпаднат в невъзможност да заплащат вноските и ги прави длъжници на банките и съответно клиенти на съдия-изпълнителите.
Почти всички банки са изградили
паралелни структури от фирми,
чрез които изкупуват имуществото на клиентите и длъжниците на безценица; колекторски фирми, чрез които заплашват и изнудват клиентите; консултантски фирми, които заблуждават клиентите относно техните интереси; застрахователни дружества и т.н.
Ето и конкретни примери:
„Уникредит булбанк“АД – „Уникредит факторинг“ЕАД; „Уникредит лизинг“АД; „Булбанк лизинг“ЕАД“; „Уникредит кънсюмър файненсинг“АД; „Балкан енерджи АСА“ООД; , „Свободна безмитна зона – Бургас“АД; „Хипоферайнс имобилиен“ЕООД и много други;
Пощенска Банка /“Юробанк и еф джи България“АД/ – „Бългериън ритейл сървисиз“АД /за яснота показвам един от цесионните договори на стойност 99,5 милиона евро, по който и двете страни се представляват от едно и също лице – Петя Димитрова – нещо, което за държавата и общините е нeмислимо от гледна точка на конфликт на интереси/;
„И еф джи пропърти сървисиз София“ АД; „Имо 03″ЕАД; „Имо централен офис“ЕАД; „Имо пропърти инвестмънт София“ЕАД; „Имо Рила“ЕАД;
„БАНКА ДСК“ЕАД – „ОТП ФАКТОРИНГ БЪЛГАРИЯ“ЕООД; „ОТП ФАКТОРИНГ – Чуждестранно частно акционерно дружество“ със седалище в Унгария – Будапеща;
„РАЙФАЙЗЕН БАНК“АД – „Райфайзен имоти“ЕООД; „Райфайзен лизинг“ЕАД; „Райфайзен пропърти мениджмънт България“ЕООД; „Райфайзен сървисиз“ЕАД; „Райфайзен факторинг“ЕООД; „Райфайзен застрахователен брокер“ЕООД; „Райфайзен лизинг Бъргария“ООД; „Райфайзен асет мениджмънт /България/“ЕАД; „Райфайзен Инвестмънт /България/ЕООД.
При една сериозна проверка на дейността и имотите на горните примерно посочени фирми, както и на всички останали фирми, свързани с банките и управляващите в тях лица, ще стане ясен начинът на изземване на имотите на българския бизнес и гражданите. Ще стане ясна самоубийствената политика на България да даде възможност в тези ръце да се съсредоточи цялата власт, активи и изобщо животът на българите.
Това ще ни отвори очите за страшната истина, че България изобщо не е бедна страна, както ни се внушава постаянно. България просто е една ограбена страна. Нейните богатства са съсредоточени в тези хора и фирми и са изнесени извън границите.
Най-неприемливото и противоречащо на коректното търговско поведение е цесирането на кредитите от страна на банките на свои фирми, които не са лицензирани и съответно не могат да извършват банкова дейност. Тези цесии се извършват веднага, след като кредитите са отпуснати и съответно по-нататъшните отношения банка–кредитеполучател продължават между фирмата цесионер и кредитополучателя. Тези фирми обаче са без лиценз, не могат да извършват банкова дейност и дейността им не подлежи на контрол от БНБ. Тази практика изкривява информацията, цесираните кредити не се отчитат и съответно по отношение на тях не се изпълняват ангажиментите по Закона за кредитните институции и останалите касаещи ги нормативни актове. Горното способства за прикриване на истинската печалба и състояние на банките. Всички данни относно дейността, активите и пасивите им не са коректни. Възражния срещу тези цесии е трудно да бъдат направени поради липсата на състезателно производство и възможност за пълноценна защита на потребителите.
Европа отдавна е видяла този проблем и се е погрижила за защитата на потребителите. Налице е Директива № 93/13/ЕИО НА СЪВЕТА НА ЕВРОПА ОТНОСНО НЕРАВНОПРАВНИТЕ КЛАУЗИ В ПАТРЕБИТЕЛСКИТЕ ДОГОВОРИ, която дава много сериозна рамка в поведението на банките спрямо потребителите. Само че нашите политици впоследствие приеха новия Гражданско-процесуален кодекс и вкараха вътре горните норми.
За отбелязване е, че българските съдилища изключитнелно страхливо, дори сервилно прилагат това законодателство. По делата представяме както горната директива, така и решения на съда в Страсбург. Само че личи една задкулисна сила, която направлява и тези действия. Изключвам тази част от съдийството, която освен българската законова уредба, се съобразява и с Европейското законодателство и съдебна практикта.
Интересно е, че и медиите са в железните клещи на банките. Голяма част от опитите ми да публикувам материали по темата се отклоняват с несъстоятелни обяснения, дори и когато съм поканена от тях. А много често, когато журналистите са ми добри познати, ми казват истината – те разчитат на парите на банките от реклама и ако излъчат такова предаване, рекламата и съответно парите спират. Това е и причината за информационното затъмнение по този толкова наболял проблем. Това обаче ще се окаже бомба със закъснител. Защото и тези пари за рекламата са крадени по гореописания начин. И кръгът се затваря.
Смятам, че единственият начин да се ограничи монопола на банките и да се даде глътка въздух на обществото и бизнеса, е да се приемат изменения в Гражданско-процесуалния кодекс в следния смисъл:
В чл. 417, т. 2 да се премахнат думите „и банките“ и те да заемат подобаващото им се място на част от бизнеса.
В чл. 435, ал. 2 да се добави възможност за длъжникът да обжалва цената на продаваемия имот.
- Г. Котев: Защо МААЕ мълчи за ужасната радиация от АЕЦ „Фукушима“?
„Защо МААЕ мълчи за ужасната радиация от Фукушима, която смъртоносно пълзи във водите по цял свят!
Да благодарим на ядрения дисидент Георги Котев за неговата доблест да публикува подобни материали в защита на човешкото здраве, въпреки че той лично е оставен сам на улицата в София, столича от Европейския съюз“ – пише в сайта на Асоциацията на свободното слово „Анна Политковская“ по адрес на автора на материала, който можете да видите и при нас. Той е препубликуван от блога на Георги Котев.
–––––––През седмицата световните информационни агенции буквално трещяха от съобщения, за критично влошаващата се ситуация, довела до ново, в много големи количества, изтичане на радиоактивна вода от авариралата АЕЦ „Фукушима-Диичи”, в Тихия океан. По този повод МААЕ излиза с повече от лаконично и нищо незначещо съобщение (21/08/2013):
МААЕ днес направи следното изявление относно положението в АЕЦ Fukushima Daiichi:„МААЕ е наясно с медийните съобщения, че ядрения регулатор на Япония (NRA) възнамерява да направи рейтинг на изтичане на радиоактивни вода вАЕЦ Fukushima Daiichi – TEPCO на ниво 3 па международната скала International Nuclear Event Scale (INES).„Японските власти продължават да предоставят на Агенцията информация за ситуацията в централата, и експертите от агенцията следят ситуацията отблизо.“
„МААЕ разглежда този въпрос сериозно и остава в готовност за оказване на помощ при поискване.„
Съобщението го няма и никога не е било на титулната интернет страница на агенцията, а е забито буквално на 348-ми коловоз:
Вие намирате ли някаква полезна и познавателна за самите вас информация в съобщението на МААЕ? Количества на течовете, степента на радиоактивното им замърсяване, механизмът на изтичане, съвети за справяне, други подобни? Ъ? Не? Четете внимателно! МААЕ получава от японските власти информация, НО не за да я споделя с вас, а за я крие от вас. И още: „МААЕ разглежда този въпрос сериозно и остава в готовност за оказване на помощ (на ТЕПКО) при поискване (да продължава да прикрива следите на престъплението си).„
Сега по-ясно ли ви стана? Винаги е така! Вижте шапката на интернет страницата на МААЕ:
Виждате ли? Атоми за мир! (Така се нарича речта на президента на САЩ Д. Айзенхауер пред ООН от декември 1953-та, в която излага „идеята си” за създаването на МААЕ, но това е друга история, която ще ви разкажа друг път.) Е та за мир де, да не е за война? Радиоактивната вода от контейнерите на АЕЦ „Фукушима” съвсем мирно си се спускат до подпочвените води, а после още по-мирно си се вливат в Тихия океан. Кое тук не му е мирното? Някакви възражения?
Как да оценим интереса на световната общественост към новината, за задълбочаващата се ядрена криза в Япония? Навярно па броя на прочитанията на съответния материал, в съответната медиа, НО повечето от тях не публикуват този показател. За това нека се обърнем към резервния показател – броя на споделянията на съобщенията в световните социални мрежи.
Можем да направим много дълъг списък и преглед, но за ваше удобство ще се огранича със само две световни медии, а всеки от вас би могъл да продължи да търси и сравнява.
Както сигурно забелязвате, само две медии, само два марериала и над 40 000 споделяния в световните социални мрежи. За сравнение можем да видим и бройката на споделянията на официалното съобщение на МААЕ в същите мрежи?77 пъти!!! Впечатляващо! Не ли? Как да ни и вЕрва човек на тази агенция?
Съобщенията на останалите медии съдържат отговори или поне се опитват да отговорят на повечето въпроси, на които е длъжна да дава отговор МААЕ. Количества на течовете, степен на замърсяване, механизъм на проблема, варианти за решаване. Съдържат видео материали, данни, схеми и диаграми.
При МААЕ няма нищо подобно! И винаги е било и ще бъде така! Защото световната ядрена мафия ви обича и се грижи за вас!
Два дни след съобщението за покачване нивото на риска японския клон на ядрената мафия проплака за международна помощ. Вече опоскаха джобовете на японските жертви с над 30 милиарда евро, но явно това не им е достатъчно, та искат и други страни и народи да им плащат, за това че ще бъдат заразени, облъчени, а може би и убити? Така действа ядрената мафия навсякъде по света. Никаква милост! До последния жител на земята!
Георги Котев
- М. Константинов: Столетницата е феномен в Източна Европа
ГЕРБ 2 да не си дават много зор, нямат никакъв шанс, казва още проф. Константинов в интервю за Нова телевизия
.
Проф. Михаил Константинов. Снимка: Булфото НЦИОМ е една от най-добрите и точни организации в България.
Очевидно има чистка на всички нива в администрацията. Трябва да видим дали тя е по-голяма от обикновено. Това е безобразие. За съжаление тази чистка не се прави само от сегашните управляващи, а от всеки, който дойде на власт.
Това каза проф. Михаил Константинов пред камерите на Нова телевизия по повод последните чистки в държавата. Според мен не трябва да се пипат дори заместник-министрите, каза Константинов.
Професорът коментира и новите партии на политическата сцена. ГЕРБ 2 не трябва да си дават зор и не трябва да инвестират много пари в тази организация. Нямат никакъв шанс, категоричен беше той.
Реформаторският блок вече е готов за парламентарните избори. Те влизат в парламента и по моя преценка имат възможност за 25-30 депутати. Лошото там е, че работите малко се разводниха. Реформаторският блок трябва да внимава и при структурирането на изборните листи. Изпокарат ли се тогава, напълно е вероятно да изгубят гласовете си.
ГЕРБ и Реформаторския блок нямат друг път освен да се коалират. Нареждане за това ще дойде от ЕНП, обясни Константинов.
Той не пропусна да анализира и последните слухове за разцепление в БСП. Столетницата е абсолютен феномен в Източна Европа. Ръководството на партията е ултра дясно и олигархично, докато избирателите им са с носталгични леви уклони. Такова чудо няма никъде по света.
Пред БСП има три варианта. Една част да си направят олигархична партия. Друга част да направят една истинска социалдемократическа партия, защото България има нужда от истинска социалдемокрация. Третата част да си направят една истинска комунистическа партия. За съжаление никой няма да посмее да направи тези стъпки, разкри професорът.
Предсрочните избори трябва да бъдат през май догодина. Това е най-логичното решение. Избори 2 в 1, завърши Константинов.
Източник: Frognews.bg
Бел.ред.: Заглавието е на Еврочикаго.
- САЩ пращат войски край Сирия
Пентагонът изпраща сили на място в случай, че президентът на САЩ Барак Обама вземе решение за военни действия срещу Сирия, заяви министърът на отбраната Чък Хейгъл, цитиран от АФП. Флотът на САЩ в Средиземно море е предприел подготвителни маневри, за да може да се насочи към Сирия.
На фона на призивите за военна интервенция след като сирийският режим тази седмица извърши предполагаемо нападение с използването на химическо оръжие*, военното командване на САЩ подготвя различни варианти за Обама в случай, че той вземе решение да предприеме нападение срещу режима в Дамаск, посочи Хейгъл. В същото време той отказа да съобщи повече подробности относно позициите на американските войски и военна техника.
“Това е нещо, на което Америка ще трябва да обърне внимание”, каза Обама в интервю за Си Ен Ен, излъчено вчера.
Схващането, че САЩ могат сами да сложат край на гражданската война в Сирия е “преувеличено”, подчерта президентът. Вашингтон ще търси международна подкрепа, преди да пристъпи към широкомащабни действия.
Източник: в. „Сега“
–––––––––––––––––––––––––––-
* Според някои анализатори взривът в сирийския град Холмс, при който пострадаха над 200 души, е бил причинен от няколко малки атомни бомби, не от химическо оръжие. Много хора са се оплакали след него от световъртеж, главоболие, повръщане и температура – симптоми, характерни при радиационно замърсяване. Има версия, че ставало въпрос за W54 – най-малката атомна бомба в света, произведена в САЩ. Тя е с много по-малка мощност от стандартните атомни бомби, но затова пък била много прецизна.
На видеото по-долу може да се види взривът в гр. Холмс.
http://youtu.be/S–5_2EpsPc
- Безмилостните заемодавци и техните длъжници (или за черната дупка на банкерите-лихвоимци)
„Да не заемаш на брата си с лихва, било пари с лихва, храна с лихва, или какво да е друго нещо, което се заема с лихва…“ (Второзаконие 23:19)
„Дай ни днес ежедневния хляб; и прости ни дълговете, както и ние простихме на нашите длъжници; и не ни въвеждай в изкушение, но избави ни от лукавия, защото царството е Твое, и силата и славата, до вековете. Амин…“ (Матея 6:11-13)
„Никой не може да слугува на двама господари, защото или ще намрази единия, а ще обикне другия, или към единия ще се привърже, а другия ще презира. Не можете да слугувате на Бога и на мамона…“ (Матея 6:24)
Господи мой!
Нямам достатъчно сълзи, с които да изплача тежката робия и жестока сиромашия, на която са подложени братята и сестрите ми от една прослойка изедници и кожодери.
Нямам друга сила, освен на духа и перото, с която пламенно да се възпротивя на безчовечните правила и закони, създадени да обогатяват малцина и да опустошават мнозина. Мамон е ослепил сърцата на всички банкери и лихвари, които богатеят върху кризата и изнемогването на милиони човеци. За тях душите са само числа и проценти, договори и клаузи, постановления и наредби, а лихвоимството е проклетата им кръвоносна система, която се задвижва от нечестивото сърце на самия дявол и сатана.
Не минава и ден, в който да не въздъхна от печалната статистика в новините. Статистика за хора, стъпили на ръба на отчаянието, за които смъртта е желателна алтернатива пред мисълта, че съдия-изпълнител ще им влезе в мизерните домове, за да им конфискува празния хладилник, ръждясалата печка и стария телевизор. Статистика на заробени души, които са имали неблагоразумието да изтеглят заем, подведени и съблазнени от празничните банкови реклами, в които винаги се обещават най-изгодните условия. А никъде в договора между банката и заемополучателя не е била отбелязана поне една клауза, която да изисква опрощаване на дълга, когато в живота на човека настъпят кризисни промени, като съкращаване от работа, внезапна инвалидност или смърт на член от семейството, чиято заплата е спомагала за изплащането на заема.
Но от подобни проблеми изедниците с белите якички не се интересуват. Те си искат обратно не само парите, но и лихвата върху тях, която в един момент става наказателна. А тогава неизрядният длъжник има само една съдба – да се превърне в поредния скот от страшната скотобойна на живота. Скот, пред чиито натъжени очи ще се затворят не една, но стотици врати. И дори той да се облегне на неколцина приятели и роднини, които да развържат изтънелите си кесии за него, пак едва ли ще съумее да откачи примката от шията си.
В такъв момент пред душата на длъжника притъмнява. Мракът се сгъстява до отчаяние, а пътят скоро се превръща в черна дупка. Разорението става не просто съдба, но неизлечимо клеймо. Стъпката от праведност до престъпление е толкова малка, че отговаря единствено на искрицата съвест, която би задържала клетника да не извърши посегателство върху чужди пари или вещи. Но дори и тогава, в дъното на отчаянието, банката няма да прояви никаква милост или човещина. Единственото, което нейните служители биха сторили с голямо неудоволствие, е да удължат агонията на длъжника с разсрочване на договора. Тоест:
„Виждаш ли колко сме хуманни към твоя временен проблем от неплатежоспособност? Подпиши новата клауза и намери начин да ни върнеш скъпоценните пари с натрупаната лихва! Защото благодарение на нея ние винаги ще бъдем богатите, а ти ще си останеш жалък сиромах!“
„Богати“ ли се наричате, нечестиви кожодери?
На богатството си ли уповавате, сякаш, че ще живеете вечно? А не знаете ли, че в прилагателното „богат“ е заложена личната ви черна дупка, която е по-страшна и ужасяваща от всичкото разорение и мизерия на целия свят? Имате ли очи, за да видите злощастния капан на тази думичка „богат“, която от времето на бедния Лазар и до днес щраква и заключва душите на богаташите за вечната проклетия от Бога? Понеже не идва ли „богат“ от Святата дума „Бог“? И да решите ли вие, че с тлъстите си авоари и златни кюлчета сте най-вярното олицетворение на хора, свързани с Бога? Не е ли по-вярно съждението, че Мамон, духът на светското богатство, е помрачил сърцата ви, за да припознаете и изповядате именно него за бог?
А какво ще се случи, когато стигнете дъното на черната дупка – тоест, там, където злият демоничен властелин ще изиска душите ви в мига на физическата ви смърт? Ще си спомните ли тогава, че сте живели в безбожен свят, но никак не сте се отказали да си лепнете клеймото „богат“ върху сърцата си? Ще си спомните ли, че не Бог Отец, Господ Исус Христос и Святият Дух, но една друга троица е оковала душите ви с толкова страшни вериги, щото земните затвори и тъмници бледнеят пред личното ви оковаване? А тази друга троица не са ли били алчността, сребролюбието и лихвоимството? Не сте ли били вие приживе най-страшните убийци на човеците, понеже сте ги притискали в дъното на опустошението с една златна писалка и един електронен калкулатор? И няма ли всеки от вас да чуе думите на Гнева Господен, от които скоро ще потреперят всичките земни хълмове и планини? Няма ли Милостивият, Щедрият и Благодатен Господ да ви попита със страшен Глас:
„Защо се наричахте „богати“ и свързвахте Личността Ми със страшните си беззакония, когато Аз никога не съм бил ваш Свидетел, нито вие – Мои слуги? Защо давахте на Моите сиромаси парите си с лихва, когато Аз от Святото Си място съм издал свещената Си заповед да не се дават пари с лихва? Защо сега искате Аз да опростя вашите дългове, когато вие нито веднъж не опростихте дълговете на своите длъжници, но всякога ги довеждахте до чрезмерно отчаяние и най-страшно угнетение? Но ето, казвам ви, че вие никога не сте били богати, но сте същинските бедни, защото върху вас ще се струпат бедите на вечното наказание, което хилядократно сте заслужили? С алчността си вие поискахте да ви въведа в изкушението и Аз ви предадох на Мамон, за да обладае сърцата ви! С лихвоимство пожелахте да се поклоните на лукавия, и той ви награди с краткия земен дял от изобилие, в което се радвахте до мига на смъртта си! Със сребролюбие се превърнахте в кръвопийци за сиромасите, тъй щото кръвта им вика от земята против вас, и ще пояде душите ви като разяждащ огън!“
Затова днес един български поет призовава всички вас – банкери, лихвари, милионери, милиардери!
Дръпнете завесите на банковите си офиси, в които днес се изживявате като богове, и погледнете навън от цифровия си рай – за да видите как на улицата кретат сиромасите, а очите им се пълнят със сълзите от страданието, до което ги докараха вашата алчност, безчовечност и безбожие! И като ги гледате – имайте в ума си Господните думи за бедния Лазар! Защото Творецът и Спасителят на човешкия род няма да се отметне от Святия Си Завет, и непременно ще утеши сиромасите, които вие пренаскърбихте! Но помнете също и сетнината на богаташа, който всеки ден се обличаше в скъпи дрехи и се веселеше в бляскавите си банкети, а накрая наследи огъня на пъкъла – защото до един сте негов образ и подобие!
Образ ще се събере с образа си, и подобие ще се докосне до подобието си!
Господ непременно ще избави сиромасите си от черната дупка на мизерията, за да ги утеши в Лоното на Авраам! Но горко на вас, които в черната дупка на дявола виждате блясъка на личното си благоденствие! Защото то е цената за вечния ви банкрут!
.
Ясен Ведрин