Авторски
- Кампания въпреки всичко или Алексей Навални по улиците на Москва
“Добър ден, казвам се Алексей Навални и съм на 37 години”, представя се противник Номер едно на Владимир Путин пред множеството от московчани, събрали се да чуят едно от изказванията му в кампанията за местните избори на 8 септември в Москва.
Раздаване на листовки от доброволци, множество срещи по улицата с жители на столицата… Юристът по образование Навални, станал известен с публикациите в блога си и в социалните мрежи за корупционни скандали в мощните държавни предприятия, от няколко седмици провежда в Москва активна кампания, макар че рискува да попадне за 5 години в затвора.
След като по време на демонстрациите през 2011 – 2012 г., стана противник Номер едно на руския президент Владимир Путин, Алексей Навални получи на 18 юли тази присъда за отклоняване на средства – обвинение което отхвърля – от държавно лесничейство.
Противно на всички очаквания, още на следващия ден след произнасянето на присъдата, този баща на две деца, който не крие амбициите си за президентския пост, беше пуснат на свобода, докато трае срокът на обжалването му.
Запитан при среща с жител на Москва как може да продължава кампанията си при тези условия, харизматичният опозиционер дръзко и самоуверено отвръща: “Имам ли вид на човек, който е в затвора?”
“Не!”, вика множеството.
“Те не могат да пратят в затвора някой, който има подкрепата на милиони хора!”, продължава Навални.
След завръщането си с влак от Киров (на 900 км източно от Москва), където се проведе съдебният процес, опозиционерът обясни пред стотиците симпатизанти, дошли да го посрещнат като герой, че освобождението му се дължи на демонстрациите в негова подкрепа в Москва и Санкт Петербург в деня на произнасянето на присъдата.
Но според скорошно проучване на независимия център “Левада” Алексей Навални има подкрепата на само 8 процента от избирателите, което е далеч назад в сравнение със сегашния кмет Сергей Собянин от управляващата партия, който вероятно ще получи над 70 процента от гласовете.
Въпреки това Навални и екипът му не скръстват ръце. Централа в самия център на Москва, където десетки доброволци организират различни акции, личен фотограф… Опозиционерът прави невиждана досега в Русия кампания, най-вече като се среща с московчани по улиците.
През уикенда той прави по пет срещи на ден в различни райони на столицата, а през работните дни – по три като всяка среща трае по около 40 минути. По време на тези срещи Навални подчертава, че самият той е “обикновен московчанин”, който се тревожи за сметките за ток в апартамента си далеч извън центъра на столицата в квартала “Марино”.
Яростен критик на корупцията, той обещава, ако бъде избран, да уволни “15-те процента” корумпирани чиновници и да изразходва ефективно огромния бюджет на Москва в размер на над 50 милиарда долара 37,5 милиарда евро .
При все това, Алексей Навални не се колебае също да прибягва до популистка реторика, най вече когато става дума за проблема с нелегалната имиграция предимно на хора от бившите съветски републики в Централна Азия. Той предлага да се създаде визова система, която да ограничи притока на мигранти и да се въведат прозрачни трудови договори, за да станат свободните работни места привлекателни за местните жители.
Държейки много на желанието си да се среща с “обикновените московчани” Алексей Навални не обявява публично точните места на провеждане на тези срещи. За да обявят предстоящите срещи, неговите поддръжници единствено раздават листовки и разлепят афиши по кварталите.
Според предизборния щаб на Навални тази стратегия е замислена, за да покаже, че той има подкрепата не само на московчаните от средната класа, които използват “Туитър” и другите социални мрежи. По време на срещите му мнозина минувачите се спират, за да го изслушат и дори да му зададат въпроси.
“Всичките му предложения са реалистични”, заключава пенсионерката Татяна Исакова в края на една среща. “Виждам, че този човек не само говори, но и действа”, допълва Ана Мойсеева, професор в университета.
Други обаче смятат, че Алексей Навални не предлага “нито една положителна идея” и най-вече, че е подкрепян “от чужбина”. “Неговата политика е разрушителна”, уверява Николай Богачев, студент на 22 години, след като скъсва една от листовките на кампанията.
Още по темата: Какво целят новите обвинения срещу Алексей Навални
Руското законодателство забранява даренията за избирателни фондове от чуждестранни юридически и физически лица. След проверка по сигнал генералната прокуратура в Москва съобщи вчера, че кампанията на Навални се финансира незаконно и ще се образува дело по случая. Но разплащателната служба “Яндекс-пари”, приемала парични преводи за опозиционера, обяснила за “Независимая газета”, че съответните Ай Пи адреси не доказват гражданството на вносителя.
Чуждестранните спонсори, финансирали предизборната кампания на руския опозиционер Алексей Навални – кандидат за кмет на Москва, може би всъщност не са дарители от чужбина, твърди “Независимая газета”. Печатът в Русия разсъждава кой всъщност ще има полза от поредния избирателен скандал, отбелязва Би Би Си.
Финансистите на Навални “се занимават днес само с това да връщат неправилно оформени преводи”, цитира “Независимая газета” шефа на избирателно сдружение Андрей Бузин. Според него Навални не е нарушавал закона и в крайна сметка няма да бъде отстранен от столичните кметски избори през септември.
“Само дето медиите ще вдигнат шум – Навални го финансират от чужбина! Това е едничката цел на изявлението от Генералната прокуратура”, казва Бузин.
Политологът Игор Бунин твърди, че някой се опитва да представи Навални за “чуждестранен агент”. Според колегата му Алексей Мухин скандалът само ще вдигне рейтинга на опозиционера – “любимец на прокуратурата и следствието”, той безспорно ще събере 20 на сто от гласовете на московчани.
Навални бе осъден през юли на 5 години затвор за присвояване на средства от държавно предприятие. Докато обжалва, той бе пуснат на свобода срещу подписка, за да участва в московската кметска кампания наравно с другите кандидати.
Мнозина избиратели в Русия гледат с лошо око на чуждестранното финансиране, посочва пред “Новие известия” аналитикът Алексей Макаркин, според когото новото обвинение цели “да простреля в полет” опозиционера.
“Хората схванаха, че на Навални му подлагат крак, и той стана още по-популярен. А властта губи доверие, след като си позволява подобни трикове”, казва наблюдателят Валерий Хомяков.
Кремъл може би наистина се е изплашил от растящия рейтинг на Навални, гласи една от версиите на “Известия”. Вестникът цитира проучване на фирмата Synovate Comcon, според което при избори още тази неделя опозиционерът би могъл да разчита на 15-процентов резултат.
Според Валерий Фьодоров, шеф на социологическия център ВЦИОМ, подкрепата за Навални всъщност е далеч по-ниска и атаката срещу него цели да му отнеме източниците на средства.
Досегашният московски градоначалник Сергей Собянин – днес и. д. кмет, обаче е най-богатият сред всички кандидати. В неговия изборен фонд са събрани 100,5 милиона рубли – почти 3 милиона долара, пише “Ведомости”.
Вестникът цитира данни на Сбербанк, открил сметки на кандидатите, и отчет на столичната избирателна комисия. На второ място е Алексей Навални, събрал 31,6 милиона рубли. Николай Левичев от парламентарната опозиционна партия “Справедлива Русия” има 31 милиона в своя фонд, кандидатът на комунистите Иван Мелников – почти 20 милиона, лидерът на партия “Яблоко” (която не е в парламента) и неин кандидат Сергей Митрохин – 20 милиона, либералдемократът Михаил Дегтярьов – 6 милиона рубли.
“Собянин и другите кандидати на властта изобщо нямат нужда от средства за изборите – агитацията им излиза най-вече без пари, цялата телевизионно-административна машина работи за тях. А за да разпространи своето гледище опозиционен кандидат като Навални, срещу когото работи същата тая машина, няма да му стигнат нито 30 милиона, нито 100 милиона”, казва анализаторът Михаил Тулски.
Източник: БТА
- Мистерията на българските протести
Светослав Ставрев, Mediapool
.
Светослав Ставрев Напоследък се начетох на безброй неофициални, официални и полуофициални наши и чужди анализи и коментари за протестите у нас и си дадох сметка, че огромното мнозинство от участници, наблюдатели, заинтересовани и любопитни и т.н. показват, че разбират само отделни детайли на това какво се случва.
В настоящия текст водещо е не желанието ми да заемам позиция (такава съм изразявал многократно), а да потърся отговори на въпроси като: срещу какво и кого са протестите, за какво и кого са те, колко и кои са протестиращите, доколко са спонтанни и/или манипулирани и от кого тези протести, имат ли шанс протестите да предизвикат нужната за обществото ни промяна и какво вижда взора ми в недалечно бъдеще.
Преди всичко се налага да си изясним честно и непредубедено какво представлява днешна България, извън официалностите и дипломацията. Моят отговор е: ние сме едно дълбоко мафиотизирано (олигархично, плутократично, клептократично – както ви харесва) общество, маскирало се като „формално демократично”.
Това общество е естествен и неизбежен продукт на „мирния преход”, замислен през втората половина на 80-те год. на миналия век, договорен на „кръглата маса” през 1990 г. и осъществяван повече или по-малко успешно от всички български правителства, управлявали след 1989 г. до този момент включително.
Политическите боричкания през изминалите 23-24 год. са вътрешно-мафиотски, кланови противоречия и конфликти, нещо като междуфамилните битки в конвенционалните мафии, имат изразен театрален аранжимент и се решават фактически чрез скрити от публиката сделки между враждуващите страни.
Всички значими сектори и сфери на обществото са основно разпределени между няколко десетки или стотина семейства и периферно – между още няколко хиляди други семейства. Тези вторите, сътрудничат, обслужват или се надяват да се наместят допълнително в колаборацията с управляващия страната ни „елит” – централно и регионално позиционирани.
Става дума за подпомагането на управляващия „елит” в бюрократичен, юридически, финансов, медиен, екзекутивен, развлекателен, охранителен и др. подобни смисли. Нещо като партизаните и ятаците отпреди.
Всички те са надеждно прикрити зад паравана на легалните „национален (надлежно препран) капитал”, „чужди” инвеститори и офшорни компании, разпръснати по целия свят, демократически партии от европейски тип, граждански организации и т.н.
Тези семейства владеят финансите, застраховането, индустрията, туризма, енергетиката, транспорта, контрабандата, държавните поръчки, медиите, правосъдието, еврофондовете, политическите партии, синдикатите и т.н., та до здравеопазването, науката и образованието, спорта, голямата част от NGO-та и каквото ви дойде до ума.
Разбира се, където има разпределение, има и преразпределение. Тогава падат правителства, има извънредни избори, случват се фалити, възникват нови политически субекти и коалиции, а и разстрели на провинили се. Пазарна конкуренция, граждански свободи, политическа демокрация други подобни . са в BG контекст, чужди на действителността сладки приказки, сапунени мехури, бла-бла и т.н.Който не признава тези реалности у нас е без сетива, ум, честност или просто е „вътре в играта”.
Второ, в светлината на горното, народът има за какво да протестира, и то в изобилие.
Няма как, когато едно нищожно малцинство с безпримерна алчност изсмуква чрез и покрай държавата голяма част от произведения продукт, националния доход, добавената стойност, публичните финанси, кредитния ресурс, европейските пари и т.н. да не сме най-бедната и нещастна страна в Европа и не само в нея.
Разбират ли добре за какво става дума протестиращите?
Естествено, че някои разбират. Но те са малцинство! Чуйте масовите искания: долу „монополите”, „Орешарски, върви си“, „искаме, и то веднага „нови избори”, трябва „да се смени политическата система”, желаем „повече морал” от управляващите и т.н.
Като че ли Софийска вода и ЕРП-тата са ни виновни. Като че ли, ако чучелото Орешарски се махне, няма да дойде друго чучело на негово място. Като че ли след новите избори ще дойдат германските християн-демократи или американските републиканци да ни управляват, а не пак БСП, ДПС, но този път с нови патерици (бастуни) – Н. Бареков, М. Кунева, В.Симеонов и С.Бинев, С.Безуханова, остатъците от ГЕРБ или някои от „новите надежди” със стари покровители? Като че ли има някой, който насериозно да очаква морал от нашите политици? И т.н. още много подобни „като че ли”. От този протестен наивитет не лъха надежда.
Кой протестира? Трябва да направя уточнението, че броят на недоволните от живота си в България български граждани е многократно по-голям от броя на протестиращите. Изобщо не слагам в сметките доволните, защото те са само едно ултрапокварено малцинство. Нито пък т. нар. „контрапротестиращи”, които са една жалка и отблъскваща пародия на граждани.
Т.е. мнозинството от недоволните не протестира. Защо, е отделен въпрос, по който ще споделя мнението си по-надолу. Навярно не вярва, че мафия с мирни протести може да се свали.
Имат пълните основания да не вярват.
Протестиращите си имат собствена пъстрота. Има искрено негодуващи срещу мизерията и аморалността на статуквото предимно млади хора, които сякаш казват „чуйте ни, преди и ние да се махнем”, други, които на прага на пълното си отвращение крещят на властимащите „не ви понасяме, изроди такива”, или пък улегнали вече хора на средна възраст, които ни казват „не сме гладни, искаме да живеем тук, но сме морално омерзени”. Има и наистина гладни, отчаяни хора.
Има обаче и „модерни дигиталисти”, за които протестът е продължение, завършек на деня, преход от интернет общуването в реални социални контакти. Нещо като излизане от анонимността и виртуалността на присъствието във Фейсбук (за „средното” ниво – общуващи на кирилица) и в Туитър (за „по-висшето” ниво – кореспондиращи си на латиница). За тях като че ли протестът е нещо наподобяващо „стъргалото” някога – „не те видях вчера, да нямаш проблем някакъв?” или „утре в колко часа сме тук?”. Има също и развличащи се от скуката на ежедневието госпожици, дами с кучета, бащи с деца на раменете, яки младежи след фитнес. Има и банкери, бивши властници, депутати с по няколко мандата вече и други подобни измекяри, които с присъствието си оскверняват смисъла на протестите.
Има, и те са особено важни, и изпълняващи поръчки на управляващите, подставени лица, неизтребимите като хлебарки служители на тайните – наши и не само наши, служби. Тъкмо те много успешно изпортиха февруарските протести, тласкайки ги натам, накъдето господарите им нареждаха, без това да има нещо общо с цените на тока, които изкараха хората на улицата.
Тази разнолика и нехомогенна тайфа революция не прави, колкото и да са революционни исканията на автентичните протестиращи.
Трето, как и защо България изпадна в такава дупка и защо енергията за промяна се подхранва от малцина ентусиасти, а мнозинството гледа безучастно и коментира отстрани?
Има исторически, геополитически и народопсихологически причини, които във взаимодействие помежду си обясняват днешната ни нерадостна съдба. Ще се въздържа от мнение по първите две, но с третата съм се занимавал от управленски позиции и ще споделя някои мои наблюдения:
Ние българите имаме ограничен и намаляващ във времето потенциал за самоуправление, за обмислени или дори спонтанни колективни действия в името на националното ни оцеляване или проспериране. Нямаме национална идея, кауза, която да ни обедини и сплоти като народ. Носим в себе си – съзнателно и подсъзнателно, тежки следи от миналото.
Всъщност те не са просто следи, а памет за преживявани някога емоции. Ако тя е позитивна, което е изключение за нас, ние сме емоционално уравновесени, исторически (биографически) удовлетворени, почти или напълно щастливи. Но когато тази памет е негативна, а това е най-честото наше преживяване, колективната ни душа става кош за мръсно бельо, кофа за боклук, смрадлив фон за текущите ни действия. Този боклук ерозира мотивацията ни, размива нейните очертания и контури, натоварва ни с лоши очаквания, постепенно отнема от оправданието и смисъла на активността ни.
Ние не очакваме да се случат добри неща, деактивираме и асоциализираме се, връзките с околните изтъняват и се късат една след друга. Другите ни избягват със същото желание, с което и ние тях.
Следствие от горното е политическата безпътица, в която се намираме и от която не се вижда как можем да излезем.
Неправдоподобно е да се очаква някакъв изблик на обществена енергия, която да помете статуквото и да се започне градеж наново, когато почти целият досегашен опит, пряк и унаследен, ни подсказва, че фактори за успех са хитростта, нагаждането, избиващата в смразяващ страх предпазливост (да не би да сбъркаме нещо!), моралната, а и професионалната немарливост. Както и ни предупреждава, че сигурен път към лична катастрофа е да отстояваш лично мнение, когато то е различно от актуалния и политически зададен мейнстрийм, да защитаваш собственото си достойнство, да проявяваш доблест като гражданин и професионалист, да разчиташ на защита от правилата (законите), когато околните ти демонстрират безнаказано и личностно успешно противозаконно и аморално поведение и т.н.
Да, цинизмът и нихилизмът на съвременния „демократичен българин” е отблъскващ, ако го гледаш отстрани. Но е начин за справяне с враждебната среда, която те смачква със своите нелогичност, чуждост и резистентност. При всички досегашни политически режими!
Не сме имали шанса да живеем, ако не в добра, то поне в нормална държава, може би от 1396 г. насам, а и отпреди това.
Но да не отиваме толкова надалеч. Българският капитализъм от 1878 г. до 1944 г. е бил, както го определи Р. Аврамов, „комунален” с решаваща роля за успех не на пазарната конкурентоспособност, а на държавната протекция. Напълно естествено е, че при това положение малцина ще я „обичат” тази държава (уинърите), а мнозинството ще я мрази (лузърите).
А през 1941 г. тази държава обяви „символична война” на САЩ и Великобритания, в резултат на което бяхме жестоко и несимволично бомбандирани, хей така, за урок.
Комунистическата държава пък унищожи зачатъците на пазарно стопанство, физически ликвидира, прогони или остракира опозиция и интелигенция, даде властта в ръцете на примати, простаци и послушни безличия, а и опита да ни пробута на СССР като тяхна република, след като предаде преди това националните интереси и по „македонския въпрос”.
А „демократите” след 1990 г. произведоха мафията, подариха й държавата, дадоха й клетва за вярност и предано работеха, а някои още продължават да работят по „поставените задачи”.
Е, как да си патриот в България?
Четвърто, какво може да се направи и какво ни очаква в обозримо бъдеще?
Нямам дарбата да преминавам през „тунела на времето” и да съзря какво ще се случи. Но зная, че всяко състояние S (t) се развива във времето, даже независимо от това дали ние правим нещо или съзерцаваме небето.
Считам, че бъдещето на България зависи от това кой от долните сценарии ще се осъществи:
Формална демокрация
Този вариант ми изглежда най-вероятен, за съжаление. За съжаление, защото това е продължението на пътя, по който вървим от почти четвърт век и който въпреки някои несъмнени позитивни резултати в сравнение с комунизма, не ни удовлетворява, както показват и днешните протести.
Разпределението на силите в съвременното „демократично” българско общество е такова, че реално „демократично противодействие” на статуквото не може да има. Затова и управляващите – тези истинските, а не „правителството на Орешарски”, не са сериозно обезпокоени.
Искате избори, ни казват те, о кей, ще ги имате (когато се подготвим за тях, естествено!).
Искате пряко участие в управлението, о кей, ще ви спретнем колкото и каквито решим референдуми, та да си кажете думата.
Искате да имате представителство в новия парламент, о кей, ще ви го осигурим като ви изградим „нови политически субекти” (има ли наивник у нас, който си мисли, че без пари, медийна подкрепа, структури по места и т.н., които могат да си позволят единствено властимащите или техни мекерета, може да се създаде истинска опозиционна партия?).
Искате нови лица във властта, о кей, ще ви ги предложим (проверени, наши хора, естествено!).
Искате контрол над управляващите, пак о кей, ще формираме нови структури за „демократичен контрол” – органи, в които ще участвате паритетно с управляващите, но участието ви ще трябва да е „легитимно”, т.е. ние ще трябва да признаем за такива вашите представители.
И т.н. и т.н. Подготовката за този сценарий върви с пълна сила, драги ми протестиращи. Всичко е възможно, казват ни отвътре и отвън, само „мирно да е”, сакън да не счупите някои прозорци или да не набиете някой политик-негодник, няма да е „европейско” и „демократично”. Хашек възкръсна: „умерен социален прогрес в рамките на закона”!
А идеологически окраски може всякакви, ние не сме диктатори, казват ни. Стига да са „национално отговорни” и „социално справедливи”. Дори и „дясната” интелигенция запретна ръкави, както казват някои, щедро поръсена със стотици хиляди долари, идващи, както се досещаме, със „своите изисквания”, редактирани кой знае от кого и откъде.
Например един впечатляващ „десен политолог” първоначално внезапно стана кейнсианец, а вече е и „социален консерватор”!? Не знаете какво е това? Ами чуйте – нещо като „народна партия”, в която „всеки е добре дошъл”. Ама наистина всеки, даже се уточнява – включително „червените боклуци”!?!, стига да са за „солидарност”, за „социална държава”, за служба в интерес на „изоставащите”, „по-обикновените, патриархални хора”.
И така: напред към „социалния консерватизъм”, един олигавен с национално-социалистически и евроазиатски присадки здрав англосаксонски консерватизъм.
Друг един, сладкодумен психиатър, също набързо прелетя от „крайно дясно” в „розово ляво” за кратко време. Чудна работа, на Запад интелектуалците на младини са леви, а като помъдреят стават десни, а у нас – наопаки. Горките „десни избиратели”, какво ли още ще се наложи да изтърпят, за да ги „вкарат в консенсуса”, в името на демокрацията?!?
Демократичен байпас
Не съм демократофил с фундаменталистка закваска. Предпочитам, разбира се, свободата пред диктатурата подобно на всеки нормален човек, но ценя повече фактите и разума пред идеологическия или религиозния фанатизъм.
Политическата демокрация е благо, което следва да се заслужи, а не се полага по право. Годините след 1989 г. насам ни показаха, че подарената демокрация не може да функционира по волята на дарителя, а по възможностите на дарения. А нашите възможности не позволиха на демокрацията да разгъне своите достойнства, показани на други места или изведени умозрително от нейните теоретични протагонисти.
Затова считам, че ако се развиваме „демократически”, това ще бъде предимно формално. А по този път ние просто сме заплашени с изчезване като нация. Демографска катастрофа, неконтролируема и ускоряваща се емиграция, нарастващи стихийно етнически дисбаланси, културна и мотивационна деградация на населението, политикоикономическа безизходица и т.н. водят неотклонно страната ни към самоунищожителен упадък, „демократичен упадък”.
Затова една временна пауза на квазидемократическата еволюция в България би могла да се окаже, ако не спасителна, то поне съживителна. Подобни „девиации” са се е случвали в много други демокрации – Франция, Гърция, Аржентина…Случвало се е и в България преди 1944 г. Когато пациентът умира, и най-рисковите интервенции, които биха могли да го спасят, са допустими. При условие, че:
а) се намери в държавата кой да извърши инвазивната интервенция – такъв у нас засега не се забелязва,
б) ако все пак се намери „хирургът”, той да не се окаже пълен или полуидиот, който вместо да изпише вежди, ще извади очи – този риск съществува при всяка политическа промяна,
в) операцията бъде позволена от нашите партньори в ЕС и НАТО – това ми изглежда на този етап по-скоро невъзможно, но при добра дипломация, кой знае, може би…и
г) дясна ръка на „извънредния управляващ” да бъде световно признат и влиятелен икономист (финансист) – от либералната школа.
Съзнавам разбира се, настървението с което ще бъдат посрещнати публично предположенията ми, но ако опонентите ми ценят наистина свободата, трябва да ми я позволят и на мен. Все пак споделям мисли, а не подкокоросвам превратаджии, каквито всъщност не виждам да има. А и нека си признаем с ръка на сърцето – колко съдбоносни политически събития досега по света и у нас знаем, че са ставали със сила и колко със съгласие – на (между): опоненти, конкуренти, съперници, противостоящи и т.н. сили в икономически, културен, религиозен, социален или политически смисъл?!
Ограничен национален суверенитет
Ако потенциалът ни за успешно самоуправление като нация е наистина ограничен, както мисля аз, ако не желаем да се затрием на политическата карта на света и ако не можем или не ни бъде позволено да направим временен демократически байпас, остава само един изход: частична загуба на национален суверенитет.
Политическите сили, които биха могли да поемат в някаква степен отговорности за съдбата ни, които биха били заинтересовани и които притежават геополитически ресурси да сторят това, за момента са само три: ЕС, Русия или Турция.
С най-големи шансове сред тях е ЕС, но начините за вземане на решения от съюза са такива, че едва ли шансовете ще се реализират.
За Турция това не е актуален въпрос, а и тя е най-нежеланият от страна на българския народ „партньор” за подобно действие.
Остава Русия.
Честито на очакващите този изход и на работещите по въпроса българи, и Бог да ни е на помощ на останалите!
- Храброст без риск
Тодор Абазов, Поглед.инфо
.
Тодор Абазов Преди време в кратка реплика изразих мнението, че т.нар. номенклатурна челяд би трябвало днес не да няма свое мнение и свое поведение, различни от някогашните на бащите си, но да проявява такт и мярка в демонстрирането им, за да не оставя у хората впечатлението, че има претенции за храброст в миналото. Защото, за разлика от обикновените хора, жестовете на различие, които тя си позволяваше преди промяната, за нея бяха не риск, а привилегия.
Покойният Димитър Аврамов един от първите привлече вниманието върху този феномен, дефинирайки го в книгата си “Диалог между две изкуства” (1993) по следния начин: ”Колкото и да е неприятно да се каже, “смелостта” да се дистанцират, да не участвуват и дори да проявят известни несъгласия бе една от многобройните им партийни привилегии. На д р у г и т е (гледаните с “класово” подозрение и презрение) тя бе безусловно отказвана…” (с.14).
В този именно смисъл неистовото антикомунистическо кресчендо, което днес с повод и без повод демонстрира Владимир Левчев, но с особена сила го прояви в неотдавнашната си статия “Имаме ли основание да викаме “червени боклуци”, (в.”Дневник”, 29.07.2013), ми звучи колкото неестествено, толкова и неморално, защото не съм чул или чел (ако съм го пропуснал, ще се извиня), критикувайки с показна ненавист миналото, той да е казал нещо за влога в него на родителите си , който, широко известно е, не е никак малък.
Сега той безжалостно клейми БКП, громи БСП, като им приписва всевъзможни реални и мними грехове, но тактично заобикаля изявите на баща му, неговите без мярка дитирамби пред лицето на Тодор Живков, хвалебствения му до умопомрачение биографичен очерк на Людмила Живкова, иконографското нейно живописване от майка му. Естествено родителите му, хора надарени и с извикващи респект реализации, не са само това, но го има и него и затова, наред с личната си, младият Левчев би трябвало да има и родова памет, а с нея и чувство за родова отговорност? Като прояви на рядка смелост поддръжниците му изтъкват, че той в миналото бил издал самиздатското сп.“Глас”, превел Томас Елиът, никъде не е хвалил комунизма и Съветския съюз, но пък аз, с риск да разочаровам почитателите му, ще кажа, че не виждам нищо героично във всичко това.
Не само поради факта, че по онова врме той принадлежеше към тесния кръг от избраните, ползващи се от смелостта като привилегия, за която говори Димитър Аврамов , но много повече, защото, ако превежда и издава Томас Елиът през 1993 г. (четири години след промяната ! ), Цветан Стоянов прави това още през 1969 г. в подбора на Владимир Филипов, озаглавен “Съвременни английски поети”, а Светлозар Игов състави и придружи с великолепен предговор сборник от негови критически есета, издаден през 1980 г. от Държавното (обърнете мнимание, държавното !) издателство във Варна. Не съм чул някой от тях да си е въобразил,че, превеждайки и издавайки Елиът, е проявил необикновена храброст.
Що се отнася до самиздатското му сп.“Глас”, без да го подценявам като жест, в него не само няма нищо осъдително за комунизма и Съветския съюз, но се и появява пет минути преди края им, когато дори Тодор Живков вече беше проумял и на среща с интелектуалци в НДК публично беше определил социализма в тогавашния му вид като “недоносче”, а Людмила Живкова много преди него, по свидетелството на Богомил Райнов (“Людмила, мечти и дела”, 2003), е имала “цялостен замисъл, насочен към подриване,а в по-далечен план и сриване на господстващата партийна идеология”(с.78), “убедена /…/, че макар и постепенно, в рамките на възможното, трябва да се отърсваме от съветското влияние…” (с.100).
На този фон къде и в какво е героичното у Владимир Левчев?
Неговият и на всичките му номенклатурни побратими (като, например, Иван Кръстев, Красен Станчев, Сергей Игнатов, те са легион) проблем е, не че те не мислят като бащите си, а, тъкмо обратното, че като поведение и приспособимост мислят тъкмо като тях, естествено с променен знак в променените условия. Расли в спарената атмосфера на привилегировани, те са, волю-неволю, просмукани от чувството за изключителност, безапелационност, нетолерантност, еднолинейност, което като генетично заложен у тях стил пренесоха от миналото в обществения живот след промяната и с това неизличимо го замърсиха. Това е техният единствен личен подвиг.
Адам Михник, борил се в миналото реално, а не мнимо, за което е бил и в затвора, определя такъв начин на мислене и поведение като “антикомунизъм с болшевишко лице”. Пред този антикомунизъм, възникнал и отгледан по върховете на самия комунизъм у децата му, аз не изпитвам никакъв възторг.
- Бог да пази България, защото ние не успяхме
Проф. Михаил Константинов, Svobodata.com
.
Проф. М. Константинов. Снимка: plovdiv-online.com Населението в селата на България е намаляло до 2 милиона души. Този факт, който изнесе статистиката преди няколко дни, сам по себе си не е страшен. В съвременните западни държави селското население е доста малък процент от общото население. Така е и в САЩ, и в Западна Европа.
Това се дължи на факта, че съвременното селско стопанство е високомеханизирано и малък брой хора могат да произведат огромни количества селскостопанска продукция.
Така че няма нищо страшно в това, че населението в селата е намаляло. Страшно е, че цели села опустяват трайно, че цели области на България остават без население, че на много места живеят малко, и то възрастни хора, които всекидневно стават жертва на цигански набези. Което е едно абсолютно недостойно явление в една европейска държава, защото държавата не може да защити своите слаби и беззащитни граждани, което си е безобразие. Защото тези граждани са работили цял живот, раждали са деца, плащали са данъци и сега в момента буквално са жертви на тези набези. Ето нещо, което трябва и може да бъде решено моментално – сигурността на тези хора да бъде гарантирана.
Другият проблем за селското население, освен че е сравнително малко, е, че то е и много възрастно, вече не се възпроизвежда. Което означава, че тези селища с малко хора съвсем скоро ще бъдат селища с възрастни хора или пък съвсем пусти. Това е, върху което трябва да се мисли.
Впрочем в момента държавата България се намира в тежка демографска криза или катастрофа, както искате го наречете. Не само защото останахме малко, а и защото прирастът е катастрофално нисък, всъщност той е отрицателен, както всички знаем. Една българка ражда малко над 1 дете, а те трябва да бъдат 2,1, за да имаме просто възпроизводство. Освен това, понеже не обичам политически коректния език, направо ще кажа, че бих желал част от българското население да е с по-добро качество. Говоря специално за голяма част от децата, които се раждат. Защото децата, които се раждат в семейства, в които не се цени образованието, не се цени познанието, са осъдени да останат нискоквалифицирани и да се впишат в тази конюнктура, която ги е отгледала.
Бедността възпроизвежда бедност, дори мизерия. Даже тук бих могъл да говоря за нещо повече от бедност – има и манталитет. Не е само бедност. Има си манталитет, има цели етнически групи, за които образованието не е ценност. Ако отидете на пазара в Димитровград, ще видите кое се цени най-много. Ценят се най-много 12-годишни девствени момичета, които имат добри джебчийски навици. За такова момиче дават 60 хиляди лева.
Ако отидете на пазара за булки в Димитровград, ще го видите с очите си. Държавата го знае, но си затваря очите пред това – продават се деца, за да почнат да раждат деца и да крадат. За какво образование говорим? Ето едно нещо, за което държавата може веднага да вземе някакви мерки, но не го прави. Това били културни особености на тези етнически групи. Не може да има такива културни особености. Законите са за всички. Е, ако искат, да променят закона. Ако човек принадлежи към специална културна група, да ражда на 12 години, да се занимава с някакви други дейности, но това трябва да се каже със закон. Защото по нормалния български закон всички тези момичета, които раждат на 10-12 г., са жертва на блудство. Хубаво, те са невинни. Ами тия, които са им направили децата – тези хора са блудствали и те подлежат моментално и очевидно на наказание. Ето неща, които трябва да бъдат решени. Защото не може едно дете на 12 години да роди качествено дете, просто качеството е ниско, директно го казвам. Женският организъм на 10-12 г. не е в състояние да отгледа здраво дете. Съчетайте го и с това, че липсва интерес към образованието и вижте какво население расте в момента в България.
Ще кажете: тогава какво може да се направи, за да останат хората на село или да се върнат към живот обезлюдените села. Много от тези села се намират в чудно красиви природни местности. Там може да се направи екотуризъм, да се инвестират много средства, да се привлекат мощни туристически фирми, чуждестранни бизнеси. България има феноменална природа. Ние се опитваме от 20 години да я унищожим и не сме успели съвсем. Нека това, което е останало, да бъде оползотворено по най-добрия начин. Нека да го нарека така – екотуризъм в най-добрия смисъл – със запазване на природата, с връщане на живота по селата. Има села, за които е ясно, че няма какво да произвеждат – няма да произвеждат сливи и джанки, но могат да направят качествен и добре платен екотуризъм.
Е, и сливи и джанки могат да произвеждат, стига да не ги прецакват прекупвачите. Но питам – къде е държавата? Как навремето американците са си решили въпроса с прекупвачите. При селяните в Канзас, които произвеждали много и качествена пшеница, идвали едни джентълмени да им я изкупуват. Накрая селяните в Канзас взели пушките, поредната порция джентълмени не се прибрала по къщите си и другите се отказали.
Ще кажете, така ли да се защитават българските селяни производители – като се въоръжат? Обаче въоръженият човек, общо взето, е свободен човек. Но това трябва да го реши законът. Защото не може извън закона да си решаваме споровете. А в Америка и в случая с Канзас, и сега законът е такъв – ако аз ви гръмна, защото сте влезли в двора ми, ще получа награда от шерифа. Така че законът трябва да разреши, както беше едно време – щом ти влязат в къщата, да стреляш. Така се брани имот, така се създава връзка със земята… И при нас го приеха по едно време, после го махнаха. Сега крадецът влиза и ти трябва да му се извиниш или да го попиташ какво точно иска да открадне…
Това всички го знаят, само че се правят на луди, говорят политически коректно и си затварят очите. И се правят на политически безгрешни. Няма такова нещо – всички сме грешни в момента и трябва да положим максимални усилия, за да защитим това, което имаме.
Икономически или демографски са причините за това, че хората в българските села намаляват? Разбира се, че и едното, и другото. Че и третото – набезите и грабежите там. Но имам чувството, че българският народ се измори. Той е преживявал много по-тежки периоди. Балканска война, Междусъюзническа, Първа световна. 150 000 български мъже са загинали в тях. А тогава България е имала най-високия процент от населението на фронта. Това е най-голямото военно усилие в човешката история – от 4 милиона население 950 хиляди са били на фронта.
Но хората трябва да виждат перспектива, някакъв смисъл, каквито те в момента не виждат. Ето, от тези 50 000 зрелостници, които завършват всяка година, 8-10 хиляди отиват в чужбина, искат да останат там, да родят и децата си там, де факто тези хора са завинаги загубени за България. Ако тези въпроси не се решат, тук съвсем скоро ще си остане само името България. Българи просто няма да има. Ако се стигне дотам, ще дойдат други хора – все се надявам някакви германци или евреи да дойдат тук. Защото това са хора дисциплинирани, които знаят какво е ред и как се поддържа. Нали не си представяте, че един еврейски заселник ще позволи някой да му граби реколтата или имота? Както се казва, Бог да пази България, защото ние не успяхме.
- Епохалният труд Изборен кодекс води до задънена улица
Властта и гражданите се разминават в разбиранията и желанията си, което прави невъзможно изработването на новите правила за вота
.
Въпреки различията си протестиращите и през февруари, и сега имат едно общо искане – промени в изборното законодателство, които да разчупят статуквото.
Изборният кодекс се оказа епохален труд. Повече от два месеца той е най-обсъжданата тема сред управляващи и протестиращи. Хората на улиците искат час по-скоро правила за избор на народни представители, които да гарантират разчупване на статуквото, и веднага след това предсрочен вот. Депутатите в парламента протакат колкото се може повече неговото изработване, за да имат време за глътка въздух от доматения обстрел и вувузелите под прозорците на НС. А наесен може и да им се размине. Само че, както е тръгнало, това е твърде оптимистична възможност. По-скоро утопична. През септември сегашният протест може да им се стори като дребно заяждане.
Политиката в българския й вариант е игра на нерви и надлъгване. Засега има паритет на силите – и едните, и другите са решени да не отстъпят. Гражданите вероятно щяха да се съгласят и на чисто нов кодекс, каквото е намерението на мнозинството, ако не виждат, че единствената цел на занятието е умишлено забавяне на процеса. Маневрите с двете комисии за изготвянето на закона са за отвличане на вниманието. И това бе забелязано от омбудсмана Константин Пенчев, както и от редица НПО с интерес към темата. И съвсем резонно те отказаха да участват в организираната от БСП говорилня при Мая Манолова. Тя успя да спре вниманието само на вечни демократи, откровени лаици и скучаещи възрастни хора. След „усиления“ труд на двата органа се разбра, че тая работа няма да е бърза въпреки уверенията, че кодексът влиза в парламента през есента. Въпросът е коя есен. Манолова си е взела за домашно да обобщава огромно количество от взаимноизключващи се предложения.
„Дребен“ детайл е, че останалите членове на временната комисия за кодекса се правят не просто на разсеяни, те въобще не са в час с въпросните промени. Хванали са се за Венецианската комисия като Станишев за ПЕС и чакат да им каже как да излязат от батака. Обаче тя вече си каза всичко, каквото имаше да казва.
Какво е сигурно досега?
Че нищо не е ясно. Няма отговор на най-важния въпрос – каква ще е системата за избор на депутати. Мажоритарна, пропорционална, смесена по германския модел, ще има ли квота за гражданите. Според Манолова единственото сигурно е, че системата ще е със засилен мажоритарен елемент. Добрутро! На този урок отсъстващи българи няма. Не, че е много интересен, просто друг липсва. А това беше най-същественият проблем. Но БСП предпочете да остави важното за края. Т.е. обърна логическата пирамида съвсем тенденциозно. Разбира се, че е важно каква ще е бариерата за вход на парламента, как да се изчистят фантомите от изборните списъци, какъв да е депозитът за участничките, обаче как ще се изчисти всичко това, когато не е ясно основното. Точно по този въпрос т.нар. дискусии циклят. Преди време депутатите проведоха дълъг разговор по темата, но основното искане на протестиращите за мажоритарен вот почти не бе засегнато. Вместо това за пореден път Манолова обясни, че действащият кодекс обслужва единствено ГЕРБ и е написан с цел да осигури служебна победа на партията. Тя изтъкна, че голяма част от хората не се чувстват представени в парламента. Рамадан Аталай (ДПС) констатира, че „когато един закон се подготвя с цел да спечелиш избори, винаги бумерангът се връща към теб“. Според Павел Шопов от „Атака“ дебатът за промяна на изборните правила е твърде закъснял. Той посочи, че трябва да се обърне особено внимание на борбата с фалшификациите на изборите, защото вместо да намаляват, те са се увеличили при управлението на ГЕРБ. Това е.
За по-сериозен мажоритарен елемент настояват не само гражданите, а и неправителствените организации. Идеите как точно да става това обаче се разминават сериозно. Проф. Михаил Константинов предложи половината от депутатите да се излъчват мажоритарно по примера на Германия, а останалата половина – пропорционално. Според друг специалист – проф. Димитър Димитров, трябва да има задължително преференциално гласуване с посочване на предпочитан депутат от съответната партийна листа. По тези идеи вече нееднократно е имало дебати, включително и при последния ремонт на кодекса, когато депутатите не намериха сили нито за повече мажоритарен елемент, нито за преференции в листите.
Сега нещата просто се повтарят
А докато специалистите спорят помежду си, политиците гледат отстрани и имат прекрасна причина да оправдават бездействието си.
Ако се съди и по решенията, които се вземат по другите съпътстващи въпроси, положението не е по-различно. БСП клекна пред партньора си от ДПС за изчистването на изборните списъци. Нека не забравяме, че това беше едно от основните й предизборни обещания. Изходът социалистите намериха, като прехвърлиха камъните в градината на общините, които да дават по-точни данни на МВР и ГРАО. Което очевидно няма да реши проблема, тъй като общините нямат пълна информация за живеещите в страната и извън нея. Подобна ще е и реакцията на ДПС и по въпроса за имащите право на глас, ще видите. Партията на Доган няма никакво намерение да се раздели с гласовете от Турция, левите пък няма на кого да разчитат за мнозинство, ако не им угодят.
И стигаме до гражданите, които искаха нещо много просто – да бъдат изравнени правата им с тези на партийните кандидати. Това, както обясни онзи ден и омбудсманът Константин Пенчев, можеше да се извърши с корекция на сегашния Изборен кодекс. „Никой не е говорил за нов Изборен кодекс, който може би ще въведе някаква нова, нечувана досега у нас изборна система. Сами разбирате, че този епохален труд ще вземе години, а хората искат да имат в момента гаранции, че ако утре има избори, правилата ще бъдат по-правилни, по-справедливи и те ще могат да участват наравно с партийните кандидати“, обяви общественият защитник. Точно това не се случи. И така нещата се разводниха. Предложенията, които заляха медийното пространство, се оказаха напълно неизпълними, а често и взаимно изключващи се. Хората от улицата зададоха матрицата и очакваха специалистите да измислят начин да я изпълнят със съдържание. Нещо, което те не желаят да направят. Защото сегашната матрица напълно ги устройва. Ще намалят прага на депозита за участие във вота, но само за независимите кандидати, които са нищожно малко, ще въведат непреодолим и безсмислен праг за преференциите (между 7 и 9%) въпреки предупрежденията на специалистите, че бариера над 5% няма да сработи, ще направят още някой друг дребен реверанс, но ще запазят формата, която да им гарантира възпроизводство. Жадуваната равнопоставеност на кандидатите в медиите също ще си остане мираж. Така че системата ще си остане почти непокътната с обещанието да се промени някога. За по-бързо, нали разбирате.
Промените бяха заченати в грях
Спомняте ли си т.нар. изборен борд при президента, който трябваше да е гарант за честността на вота на 12 май? Нещо да се случи след създаването му, въпреки че беше продължен и при служебния премиер Марин Райков? Не, всички разчитаха специалистите да им укажат посоката. Но как да стане това, когато и те са разделени по въпроса. Е, добре. Кой да е арбитър? В парламента има достатъчно печени юристи, чуха народа в пленарната зала, чуха и улицата. Ами да седнат и да родят най-сетне нещо, за да оправдаят присъствието си в НС. Нали затова им се плаща. Но не, те правят планове наесен всичко да продължи по старому – хората да мирясат накрая. Епохалният труд има нужда от време, нали?
- Естрадация по клетвени декларации – епизод 2
Варненският съд разреши екстрадицията на Ваньо Минков в САЩ
.
Ваньо Минков във Варненския окръжен съд. Снимка: БГНЕС Варненският окръжен съд (ВОС) разреши във вторник Ваньо Минков да бъде екстрадиран в САЩ. Решението на магистратите може да се обжалва пред Варненския апелативен съд в срок от седем дни.
Председателят на съдебния състав в окръжния съд Асен Попов заяви, че съдът е надлежно сезиран от американските власти и доводите на защитата на Минков за допуснати процесуални пропуски са неоснователни.
Обвиненията срещу 31-годишния варненец са за компютърни престъпления, извършени от България, но срещу граждани и фирми в САЩ.
По време на съдебното заседание защитата на Минков обяви в съдебната зала, че ще сезира главния прокурор Сотир Цацаров заради липсата на каквато и да е документация, обосноваваща искането за отвеждане на клиента им зад граница.
Твърди се, че документите от разпитите и обиските по делото на Минков са изпратени веднага в САЩ, вместо да станат достояние и на българските власти. Според защитата в искането за екстрадиция липсват и обвиненията какво точно престъпление е извършил Минков, както и предвидените за тях наказания.
Адвокат Бранимир Балачев настоя съдиите да поискат гаранции от САЩ, че спрямо Ваньо Минков ще се води справедлив процес.
„Липсват много материали по делото, което е умишлено, според мен“, коментира и пред медиите адвокат Бранимир Балачев. Той допълни, че ако всички материали по делото са останали в България, едва ли българският съд щеше да допусне екстрадицията.
Прокурор Галина Минчева заяви от своя страна, че са спазени всички процедури, а искането за екстрадиция е дошло от федерален съд, който е част от американското министерство на правосъдието и респективно – правителствена структура.
По думите й за разглеждане на искането за отвеждане на обвиняемия зад граница са достатъчни клетвените декларации, изпратени от САЩ. Това е всичко необходимо за подобна мярка и това е регламентирано от спогодбата ни с тази държава.*
Преди заседанието на съда, роднини и приятели на Ваньо издигнаха огромен транспарант пред сградата на Съдебната палата с надпис: „Не на екстрадицията на Ваньо“.
Случаят на Минков се сравнява с този на Гергана Червенкова, която е разследвана в САЩ за незаконна онлайн търговия с лекарства. От обвиненията срещу Гергана, описани в обвинителния акт, стана ясно, че доказателства за вината й липсват и САЩ оттеглиха искането за нейното екстрадиране. Червенкова получи и силна обществена подкрепа у нас.
В случая с Минков американските власти са проследили IP-адреси в България, с които е работило лице с псевдонима „Цар“, което е продавало крадена информация от дебитни и кредитни карти на американци. Основните улики срещу българина са, че единият от проследените IP адреси, с които работил „Цар“, съвпадали с регистриран на името на Минков.
Той обаче твърди, че логването към адреса на домашния му интернет може да стане съвсем свободно и на сравнително голямо разстояние, защото той използва в дома си безжичен рутер.
Източник: Mediapool
.
–––––––––––––––––––––––––––-
* Договорът за екстрадиция между правителството на Република България и правителството на Съединените американски щати е сключен през 2007 г. между правосъдния министър в кабинета Станишев Миглена Тачева и американския посланик в България Джон Байърли. Ратифициран е със закон от Народното събрание на Р. България през 23.04 2008 г. и влиза в сила от 21.05.2009 г. Тази спогодба като цяло е унизителна за Р. България и по нейните клаузи правата на българските граждани не са защитени добре от собствената им държава. Интересно е например да се види как още в чл. 3 от този договор е регламентирано това, че Р. България няма да отказва екстрадация в САЩ на свои граждани дори за „(30) приготовление или опит за извършване на някое от престъпленията, изброени в този член“. Сред изброените престъпления, за които България се задължава да не отказва екстрадация, са например и „палеж“, „саботаж“ и „измама“. Според член. 5 ал. 2. от същата спогодба: „Екстрадиция няма да бъде отказвана само въз основа на това, че замолената държава има наказателна юрисдикция…“. По-долу е цитиран целият текст от чл. 3 на договора за екстрадация между България и САЩ.
„Член 3Гражданство1. Страна няма да отказва екстрадиция само въз основа на гражданството на исканото лице по отношение на престъпления, отговарящи на следните определения:(1) участие в организирана престъпна група;(2) тероризъм;(3) трафик на хора;(4) сексуално насилие, блудствени действия и експлоатация на деца и детска порнография;(5) незаконен трафик на наркотични и психотропни вещества;(6) незаконен трафик на оръжия, боеприпаси и взривни вещества;(7) корупция;(8) измама;(9) изпиране на облаги, придобити от престъпление;(10) подправка на парични знаци;(11) престъпления, свързани с компютри;(12) престъпления против околната среда, включително незаконен трафик на застрашени животински видове и на застрашени растителни видове и сортове;(13) подпомагане на незаконна имиграция, влизане и пребиваване в страната;(14) убийство, тежка телесна повреда;(15) незаконна търговия с човешки органи и тъкани;(16) отвличане, противозаконно лишаване от свобода и задържане на заложници;(17) организиран или въоръжен грабеж;(18) незаконен трафик на предмети на културата, включително антични предмети и произведения на изкуството;(19) рекет и изнудване;(20) подправка и пиратство на изделия, защитени от правото на интелектуалната собственост;(21) подправка на административни документи и търговия с тях;(22) подправка на платежни инструменти;(23) незаконен трафик на хормонални вещества и други стимулатори на растежа;(24) незаконен трафик на ядрени или радиоактивни материали;(25) търговия с противозаконно отнети превозни средства;(26) изнасилване и сексуално насилие;(27) палеж;(28) незаконно отвличане на летателни средства или кораби;(29) саботаж; и(30) приготовление или опит за извършване на някое от престъпленията, изброени в този член.2. В допълнение компетентният орган на замолената държава може да реши да екстрадира собствен гражданин и за престъпления, различни от описаните в ал. 1.3. Ако бъде отказана екстрадиция само въз основа на гражданството на исканото съгласно ал. 2 лице, замолената държава, по искане на молещата държава, предава делото на компетентните органи за започване на наказателно производство.4. По взаимно съгласие и уведомяване, извършено по дипломатически път, страните могат да разширят обхвата на престъпленията, посочени в ал. 1 на този член.“ - Я. Янков: Отворено писмо по повод 69-ия ми рожден ден
Днес, 13 август 2013 г., известният български учен, политик, юрист, непреклонен защитник на човешките права, Политзатворник №1 на комунизма в България (според „Amnesty International“) Янко Николов Янков-Вельовски навършва 69 години.
Присъединяваме се към поздравленията на многобройните му приятели и съмишленици и публикуваме неговото Oтворено писмо до тях.
Здравейте, Приятели!
Благодаря ви за многобройните поздравления, получени по Фейсбук, електронната (E-mail) поща, скайпа и телефоните!
Да ви призная, понякога се събуждам тъжен – тази сутрин също се събудих тъжен, но като си спомних
нощесното Небесно (космическо) фойерверково знамение, посветено на моя рожден ден…
и особено като видях многото поздравления от вас,
с още по-голяма дълбочина проумях словото на Еклезиаст,
че макар познанието и знанието да предизвикват най-вече именно тъга, все пак човекът е човек само дотолкова, доколкото съумява да намери своето място при тъгата. И, разбира се, човекът е човек доколкото се намира в непрестанна битка срещу Злото.Виждам, че сравнително редовно следите публикациите ми в
http://iankov.blogspot.com/
http://iankov.com ,но все пак съм длъжен да ви уведомя, че сегашната серия
„Всички карти на масата и отговорност за престъпленията на Специалните държавни служби, на Прокуратурата, на Съда, на Правителството, на Президента, и на другите държавни институции!“ вече е към своя край,
и че в най-скоро време ще предприема друга серия, имаща най-вече международно-правен характер, чрез която ще се опитам да провокирам международните и европейските институции за необходимостта да бъде потърсена и наложена наказателна и репараторна отговорност за деянията на по-горе посочените наказателно- и репараторно-отговорни субекти.
В частност, надявам се вече да знаете, че както в офиса на българския Главен прокурор, така и в офиса на Прокурора при Международния наказателен съд в Хага вече съм депозирал повече от 2000 (две хиляди) страници документация за провеждания върху българското население както тотален, така и селективен, геноцид.
Вярвам, че вие, приятели мои, които не преклонихте колене пред Ваала, ще останете верни на Пътя, Истината, Възкресението и Живота.
Дължим си го взаимно в името на Свободата, Справедливостта, Правото и човешкото достойнство.
.
Янко Н. Янков-Вельовски,
13 август 2013 г.
Източник: iankov.blogspot.com
- Дейли Телеграф: Не може да се вярва във външната политика на Обама
След като обяви края на войната срещу тероризма, президентът на САЩ вече няма ясна идея за глобалната роля на страната си – пише
Западът вече не може да разчита на американското водачество в света. За оставащото време от управлението на Обама не може да се вярва на преценката и ефективността на Вашингтон във външната политика. Впечатляващо постижение за единствената останала свръхсила е да изглежда толкова неефективна и заблудена, колкото САЩ съумяха да бъдат през изминалата седмица.
Глобалната стратегия на президента във втория му мандат се основаваше на две солидни предпоставки. Първо, Ал Каида “е побягнала” след като беше смазана от убийството на Осама бин Ладен и успешните операции на американски безпилотни самолети в Пакистан: през май Обама произнесе победоносна реч, в която обяви официалното приключване на войната срещу терора.
Това бе тогава. А ето как е сега: 19 американски посолства в Близкия изток и Северна Африка бяха затворени за една седмица, а дипломатически персонал бе евакуиран от Йемен заради “конкретни терористични заплахи”. Та кой точно е побягнал? Когато бе посочен смущаващият контраст между това масово съкращаване на американското присъствие и речта на тема “Война срещу терора (край на същата)”, говорителят на Белия дом поясни (както обичат да правят правителствените говорители) какво е казал президентът: пред разгром била Ал Каида в Пакистан и Афганистан, а не клонът й в Йемен, който очевидно е в прекрасна форма.
Това разяснение скоро бе последвано от евакуацията на дипломатически персонал от пакистанския град Лахор заради… конкретна терористична заплаха. В последното си изказване по темата Обама преформулира коментара си за състоянието на ислямистките сили: Ал Каида може и да не е “побягнала”, но е “под напрежение”. (Тоест може да се бие?) Още по-смущаващо е, че Обама изглежда решен да върне някои затворници от Гуантанамо в Йемен, където те вероятно ще се влеят в редиците на джихадистките терористи.
Остава въпросът водят ли САЩ война с глобалния джихад или не водят? В момента те извършват удари с безпилотни самолети в Йемен, чието правителство неколкократно обявява победа над местния клон на Ал Каида. Каква точно е ролята на Америка в това, ако не е част от международна “война срещу терора”? Когато Барак Обама за пръв път се кандидатира за президент той се ангажира с войната в Афганистан (вместо в Ирак) и не изключи възможността от нахлуване в Пакистан. Той има ли някакви ясни смислени цели или администрацията му просто реагира на събитията?
Втората опорна точка на глобалния план на Обама беше да се рестартират изпълнените със спорове отношения на Америка с Русия, с което да се премахне едно от основните препятствия пред опитите на Запада да се справи със Сирия и Иран. Обаче преди малко повече от седмица, ако използваме компютърната метафора, рестартът крашна зрелищно и отнесе целия софтуер. Белият дом реши да анулира планираната среща Обама-Путин по време на срещата на върха на Г-20, публично представяйки това като хладна реакция към руския президент заради несговорчивостта му по въпроса с Едуард Сноудън.
Е, хладната реакция според едни може да е опит за запазване на лице според други. Всъщност един близък до администрацията на Обама коментатор го каза съвсем откровено: “Сметката беше, че отиването в Москва няма да донесе никаква полза за дневния ред на президента, а той щеше да плати цена заради Сноудън и състоянието на човешките права в Русия.”
С други думи, Обама щеше да излезе от тази среща на четири очи принуден да признае, че не е издействал абсолютно нищо от един неотстъпчив Путин. Така че той реши пръв да му натрие носа и да се опита да представи това като международно унижение за Русия, след като всъщност Русия направи САЩ да изглеждат безсилно вбесени заради аферата Сноудън. Това, разбира се, предполага да приемаме изявленията на Белия дом за Сноудън за чиста монета. Нека допуснем за момент, че във външната политика нищо не е такова, каквото изглежда. Наистина ли администрацията иска да върне Сноудън в Америка и да го съди за шпионаж или измяна?
Проучванията на общественото мнение в САЩ показват, че мнозинството от избирателите се тревожат от следенето на АНС и може да са готови да възприемат Сноудън като истински разобличител, който е извършил националнополезна услуга. А това дисидентско мнение стига чак до Капитолийския хълм, където двама политици със силно различни политически възгледи – либералният конгресмен демократ Джон Луис и сенатора републиканец Рон Пол – сравниха Сноудън с Мартин Лутър Кинг, което в американската политическа култура е възможно най-близкото до статут на светия в светска държава. (Може би затова президентът се връзваше на фльонга на петъчната си пресконференция, настоявайки, че няма злоупотреби с програмата за следене на АНС, но той все пак е решен да я реформира.)
Така че ако Сноудън, който се изразява ясно и разбираемо, бъде върнат в САЩ и изправен на съд, дали няма вероятност с помощта на интелигентен адвокат той да вдъхнови огромен национален спор за масовото следене и събирането на данни, който може да породи сериозни проблеми за администрацията? Дали пък службите за сигурност на САЩ не съветват дискретно Белия дом да не се престарава в усилията си да върне Сноудън? Пренебрежителното отношение на Обама към Путин като към “скучаещото дете в дъното на класната стая” беше опит да се контрират щетите, нанесени на престижа на САЩ от лукавия руски президент.
Лекото неудобство на международната сцена обаче е за предпочитане пред подкопаването на цялата разузнавателна програма, а предвид американската прозрачност, може да се наложи да се отговаря на страшно много неудобни въпроси колко достъп вече има федералното правителство до “личните” електронни комуникации на всеки. При всяко положение силно отразеното анулиране на срещата на четири очи с Путин е без значение. Министрите на външните работи и на отбраната на САЩ и Русия се срещнаха във Вашингтон както бе планирано, все едно нищо не се е случило. Президентското цупене и от двете страни е пи-ар парлама.
За останалата част от свободния свят, или Запада, както сега се дефинира обтекаемо (включващ голяма част от Източна Европа), това обаче е дълбоко обезпокоително. Американското правителство изглежда неспособно да се изказва или да действа смислено и решително в много опасен момент. Обама обвини Путин, че има манталитет от Студената война. Това е сериозно ужилване, тъй като всички знаем, че руският президент дълбоко в себе си е авторитарен кагебист.
Трябва обаче да има поне сянка на съмнение дори в Европа, където управлението на Обама е приемано с абсурдна благосклонност, че и Америка се лута без посока в света след Студената война, че вече няма ясна концепция за глобалната си роля. Обама, който постоянно говори за надеждите си за бъдещето, изглежда е много слабо заинтересован от новите искания, които този нов свят може да предяви към страната му.
––––––––––––––––––––––
Коментар на политолога Огнян Минчев за външната политика на САЩ:
- За двойния аршин и парите на Сорос
Коментар от стената на Драгомир Иванов във Фейсбук,
публикуван в e-vestnik.bg
.
Драгомир Иванов. Снимка: Фейсбук Двойният аршин е любим похват на българските медии (а и не само на тях), но в комбинация с обикновен мързел и припряност често води до зловонни резултати.
Всички централни всекидневници, радиа и телевизии получават публично финансиране – било чрез реклами на европейските програми, било чрез договори за популяризиране на дейността на институции и служби, или пък от директно участие в обществено финансирани инициативи (например Junior Achievement, за наемане на стажанти). Но нерядко проявяват странна избирателност и ревнивост към държавните, респективно международните пари. За нас може, но за други – не.
Статията “Лидери на протеста с добри бюджети” във вестник “Преса” вдигна вече бая пушилка, като уж разкри как Тръстът за гражданско общество в Централна и Източна Европа плащал на известни лица от протестите срещу кабинета “Орешарски”.
Доста избирателно и тенденциозно се изброяват проекти на половин дузина известни нестопански организации и фондации, в които работят въпросните личности с експертна слава.
Внушението е ясно: дългата ръка на Вашингтон и вечният българомразец Джордж Сорос стоят зад демонстрациите в София, а донорски структури като Тръста и “Отворено общество” плащат на рушителите на реда и смутителите на тишината в страната.
Да видим обаче какви подробности удобно ни спестява статията. От тия 142 гранта на Тръста (който впрочем приключи дейността си в края на април) внушителни суми са отишли в организации, които най-малкото е смешно да бъдат свързвани с протестите.
Подпомогнати са например два проекта на Центъра за независим живот, организация в помощ на хората с увреждания, съответно за 95 560 (виж тук) и 45 700долара (виж тук), както и на Спешъл Олимпикс България (виж тук). Вероятно скоро трябва да очакваме на площад “Независимост” и агитка от инвалидите, не ли?
Нещо повече, от помощта от Тръста са се възползвали и хора, които надали бихме нарекли симпатизанти на протестите. Сред получателите на средства например се нарежда и Българската социологическа асоциация, ръководена от проф. Михаил Мирчев (виж тук), гравитирал в миналото около БСП и извършвал социологически поръчки на Столетницата с агенцията си “АССА-М”.
Социологическата асоциация е получила над 80 000 долара по два проекта (тук и тук). А ето какво казва членът на нейния управителен съвет д-р Иво Христов в интервю за “Фокус”: “Предполагам, че тези, които сега дават зор за предсрочни избори, са си направили много добре сметката, а именно, че Плевнелиев ще назначи нов служебен кабинет от подопечните нему. Вече виждам новия фантом – Саша Безуханова и други такива “експерти на прехода”, та по този начин те да си подсигурят служебна победа…”
Звучи ли ви като “соросоид”, платен от омразния Вашингтон?
Още един прелюбопитен факт: зловещото “Отворено общество” подкрепя и Института за социални ценности и структури “Иван Хаджийски” (виж тук). Институтът, наследник на Научноизследователския институт за младежта при ЦК на ДКМС, се ръководи от проф. Петър-Емил Митев, и приютява символни за левицата имена като Андрей Райчев, Кънчо Стойчев и Андрей Бунджулов.
Цитат от актуално интервю на проф. Митев за “24 часа” (виж тук) по повод протестите: “Премиерът Орешарски е очевидно преди всичко финансист, човек на действието, а не на общуването. Твърдението, че е “сламен човек”, е несправедливо”.
Та по логиката на вестник “Преса” Сорос най-вероятно дърпа конците и на контра-протеста.
(Всички уважаващи себе си международни организации се обръщат към реномирани специалисти от целия политически спектър, без да се интересуват от симпатиите им. Лявата германска фондация “Фридрих Еберт”, свързана със Социалдемократическата партия на Германия, покани надискусии през април и май тази година Огнян Минчев и Антоанета Цонева (виж тук). Ако “Преса” и Пеевските й дружки бяха узнали това по-рано, навярно щяха да разтръбят, че берлинските камеради на Станишев също рутят червеното правителство. Предлагам на авторката Е. Кодинова да звънне в канцелариите на г-дата М. Шулц и З. Габриел и да пита тъй ли е).
А сега черешката: самият Сергей Станишев също е маша на Сорос! Да, съвсем сериозно. В първите години на Българското училище за политика – друга подмолна структура на враговете на българщинАта, както узнахме от “Преса” – младият тогаз лидер на БСП членуваше в програмния му съвет. Ето какво казва бившият изпълнителен директор Светлана Ломева в старо интервю за в. “Монитор”:
“Когато открихме нашата школа, се срещнахме с всички парламентарно представени партии и техни представители бяха излъчени в програмния ни съвет. Така г-н Станишев попадна в него. В последствие той стана министър-председател, което означава, че не би могъл да участва активно в срещите. Затова стана почетен член. Аз мисля, че той е успешен политик. (…) Той налага един нов стил и модел на поведение” (виж тук).
Да обобщим. Джордж Сорос (Дьордь Шорош) командва протестите, а и контра-протестите в България. От мрачната си цитадела нейде отвъд Атлантика държи на къса верижка и самото правителство.
P. S. Познавам журналисти, които дават мило и драго да се намърдат в някой от тия институти, центрове и фондации. Само и само, за да издрапат от лепкавото, миризливо блато на медиите и най-после да си уредят животеца. И когато не успеят, злобата е безпределна.
- Най-скъпоплатените писатели според „Форбс“
Авторката на романа „Петдесет нюанса сиво“ оглави класацията за най-високоплатени писатели на списание „Форбс“ с доход от 95 милиона долара
Е.Л. Джеймс. Снимка: Reuters Британската писателка Е.Л. Джеймс, станала известна с еротичната трилогия „Петдесет нюанса сиво“, оглави списъка на най-скъпоплатените писатели в света на американското сп. „Форбс“ (forbes.com).
От юни 2012 до юни 2013 година тя е спечелила 95 милиона долара, предаде ИТАР-ТАСС.
Според „Форбс“ огромният успех на романа на Е.Л. Джеймс за взаимоотношенията между милиардера Кристиан Грем и студентката от филологическия факултет Анастейша Стил би бил невъзможен без широкото разпространение на електронните книги.
„Благодарение на тях читателите можаха да си купят спокойно книгата, изобилстваща с еротични сцени, и да я четат на обществени места без риск да срещнат осъдителните погледи на околните“, отбелязва „Форбс“.
Джеймс Патерсън. Снимка: AP Лидерът в предишната класация, американският писател Джеймс Патерсън, е на втора позиция. Доходите му за една година са били 91 милиона долара.
Патерсън е признат за един от най-ярките майстори в жанра трилър. Неговите най-известни бестселъри са книгите от цикъла за американския психолог Алекс Крос.
На трето място „Форбс“ поставя Сюзан Колинс, авторка на трилогията „Игрите на глада“.
Успешната екранизация на творбата й, събрала близо 690 милиона долара, е позволила на писателката да спечели през миналата година 55 милиона долара.
На четвърто място е известният водещ на американския телевизионен канал Фокс нюз и автор на историческите романи „Да убиеш Линкълн“ и „Да убиеш Кенеди“ Бил О’Райли с доходи от 28 милиона долара.
На пето място е авторката на над 120 романа Даниел Стийл със спечелени 26 милиона долара.
Популярният американски писател Дан Браун, чийто най-нов роман „Ад“ не можа да постигне успеха на „Шифърът на Леонардо“, е на девето място с 22 милиона долара.
Авторката на поредицата за Хари Потър британската писателка Джоан Роулинг е поставена от американското списание на 15-о място с доход от 13 милиона долара.
Източник: Vesti.bg
- Депутатите на ДПС се хвалят със златни кредитни карти
Венелина Ангелова, в. „Сега“
.
За разлика от колегите си от левицата депутатите от ДПС и „Атака“ не блестят с кой знае какви интереси в областта на културата и спорта, но за сметка на това са горди притежатели на златни кредитни карти. Това личи от публикуваните им вчера декларации за конфликт на интереси. На страницата на парламента неизвестно защо липсва само документът, който би трябвало да е подал лидерът на БСП Сергей Станишев.
Кредитни карти с високи лимити демонстрират Митхат Метин и Шендоан Халит – техните са GOLD, както и колегата им Веселин Пенев, който има четири карти на обща стойност 95 хил. лв. От“Атака“ се отличава лидерът на формацията Волен Сидеров, чийто таван е 37 991 лв., и Петър Петров с лимит 25 хил. лв.
Депутатите от движението на Ахмед Доган демонстрират по-сериозна активност в областта на неправителствения сектор – в декларациите се посочва членство в управата на юридически лица с нестопанска цел. Неколцина от тях са споменали фондация „Либерална интеграция“ или друго НПО с подобна дейност. Други са били в ръководството на „Младежко движение за култура и спорт“. Депесарите се интересуват от политика и анализи – като Николай Александров с Институт за прогнози и анализи и Хасан Хаджихасан, който е бил в Екип за изследване на политиката, въпреки че не е развивал дейност. В областта на спорта се отличава лидерът на движението Лютви Местан, който е споменал Българската федерация по петанка, и Камен Костадинов – член на Българския футболен съюз. Тук е и най-новият депутат от ДПС Александър Методиев, по-известен като бат`Сали, който е записал футболен клуб „Спартак“. Дългогодишният депутат Рамадан Аталай е декларирал само, че е член на Централното оперативно бюро. Делян Пеевски пък е отбелязал, че е подал заявления за излизане от ръководството на Съюза на вестникарите и разпространителите на печатни издания и Българския медиен съюз.
Любопитни заявления са дали някои от депутатите в графата „частен интерес към дейността на свързани лица“. Мехмед Атаман например е споменал дори шурея си редом със съпругата и снаха си, без обаче да е ясно с какво се занимава той, а Хюсеин Хафъзов е написал, че съпругата и родителите му са земеделски производители, а брат му притежава фирми, за чието състояние и дейност не е осведомен.
- Кирилски букви векове преди кирилицата. Древни каменни плочи още чакат сериозно изследване
Дългоочакваните плочи, изписани на Кирилица от времето на ‘траките’
.
Материал на Prarodinata.blog.bg
Започвам публикуването на материали за произхода на българската писменост отзад-напред: в тази статия ще покажа седем плочи, намерени в Родопите и изписани на кирилица, най-вероятно от времето на ‘траките’; в следващата ще представя голям брой праисторически надписи от българските земи, където се крият корените на писменостите, използвани днес от голяма част от човечеството.
От дълги години в българската наука битува мнението, че преди св. Кирил Философ да създаде нашата писменост, българите са пишели с гръцки букви или по думите на Черноризец Храбър ‘чрътами и резками’. За траките, които официалната историография считаше за незначителен компонент при ‘формирането на българската народност’, историците бяха единодушни, че не са имали собствени букви, а в редки случаи са използвали гръцката азбука. Тези твърдения бяха затвърждавани от поколения български историци и се превърнаха в изключително консервативна догма, която потиска слабия глас на всеки, който дръзне да я оспорва. Независимо от откриването преди десетилетия на Ситовския, Надарския, Кьолменския и други надписи, официалната версия на историята не само, че не беше променяна, но и биваше ‘подсилвана’ от учени, които заявяваха авторитетно, че Ситовският надпис е игра на природата. Подобни неистини имаха за цел да пресекат в зародиш всяка наченка на ревизионизъм по въпроса за писмеността и да увековечат политически правилната теза, че предците ни не са познали високата култура, присъща на народите със собствена писменост. Важно е също да се отбележи, че писмената, които публикувам по-долу, са известни на отделни български учени, които през годините са пазили гузно мълчание за съществуването им. Нека всички последици от това принизяване на българската култура лежат на тяхната съвест и на тази на съучастниците им.
През всичките години на отрицание и омаловажаване постиженията на нашия народ в изолирани райони родолюбиви българи са пазили ревностно от нечисти ръце няколко плочи-скрижали, изписани на чиста Кирилица и все пак напълно неразбираеми за днешния българин. Пръв за тези плочи споменава писателят и най-голям изследовател на Орфей Никола Гигов. Всички те са били открити преди столетия в разрушени древни храмове и светилища и са били съхранявани грижливо от будни родопчани, които по този начин са отдавали чест и са защитавали делото на предците си, създали древните писмена. След като научих за съществуването на тези плочи, заедно с неколцина съмишленици, се заех да ги открия и заснема, за да станат всеобщо достояние. В хода на проучването се оказа, че освен плочите от Централните Родопи, споменати от Гигов, има и други – една от ‘тракийската’ Петелова могила край с. Драгойново, Първомайско и една от с. Горно Луково, Ивайловградско. За мен е извън съмнение, че са оцелели и други плочи, пръснати из различни краища на Родината.
От 30-те години на 19-и век султанско разрешение дава началото на строителство на православни храмове в Родопите. За родолюбивите българи това са били времена на надежда, упование и силна вяра. Жив е споменът за широколъшката църква, построена със задружните усилия на цялото село само за 38 дни. В селата се строят църкви, а на древните свети места, неизличими от хилядолетията в народната памет, родопчани градят малки параклиси. Това е бил моментът, когато древните плочи могат отново да заемат полагащото им се място, да бъдат извадени от потайните скривалища (плочата от с. Гела е крита във варница и затова на снимките е изцапана в бяло, нужно е професионално почистване и реставрация), осветени и положени като безценни светини не къде да е, а именно в олтарите на параклисите и църквите. Всичките плочи, които ще публикуваме за пръв път по-долу, са намерени скрити в олтарите, а някои от тях дори служат за олтар (‘светата трапеза’)! Този факт е блестящо доказателство за историческия усет на възрожденските българи от Гела, Широка лъка, Солища и околни села, за дълбокото им преклонение пред светините, които дори не са можели да прочетат. Родопчани са чувствали непреходната сила на тези ‘езически’ паметници, знаели са, че те са не просто останки от незапомнени времена, а ключ към миналото, но и бъдното величие на българския дух. Като такива тяхното място е било едно-единствено – в Светая Светих, където достъп има само свещенослужителят. Те са били полагани в олтара след освещаване и издълбаването на кръст или надписване най-отгоре името на храма и най-отдолу датата на полагане в олтара.
Удивление буди фактът, че буквите по повечето плочи имат напълно съвременен вид и начин на изписване. По тази причина всеки, докоснал се до тези плочи, в първия момент изпада в голямо объркване. Надписите изглеждат познати и човек има усещането, че всеки момент ще ги прочете. За древността на надписите обаче свидетелстват:
- Т. нар. scripta continua – слятото писане без разстояния между думите, което е характерно за всички древни писмености;
- Невъзможността текстът да бъде разчетен, независимо, че почти всички знаци са познати за един грамотен българин;
- Много малкото букви, означаващи гласни звуци, също присъщо на древните писмени системи;
- Разликата в изписването между надписите при освещаването от 19-и век и останалата част от всяка плоча;
- Липсата на някои букви от съвременната ни азбука;
- Силното износване на някои от надписите в сравнение с по-късните издълбавания.
Гореспоменатите недвусмислено показват, че плочите не са от 19-и век. Вероятността да са писани в по-ранен период от османското владичество изглежда също толкова невероятна. Всички сме виждали текстове на старобългарски и веднага можем да заявим, че графичният им вид е коренно различен и следователно няма как родопските скрижали да са, да речем, от 13-и век. Азбуката, която Кирил и Методий ‘създават’, има различно изписване от писмената пред очите ни. Какво остава?
Налага се да приемем, че каменните надписи са създадени в един много по-ранен исторически период, далеч преди светите братя да извършат делото си. По всичко личи, че именно тези родопски букви са били основата, върху която те са изградили нашата азбука. Или се оказва, че Кирил и Методий не са измислили буквите, а са ги събрали и систематизирали на базата на отдавна съществуващи по нашите земи писмени знаци (нещо, което надали е изненада за непредубедените любители на българската история).
Изненадите за българина обаче не свършват дотук. След като бяхме заставени от неумолимата логика да приемем, че ‘Създателите’ на азбуката ни са само компилатори (разбира се при всичкото ни уважение и преклонение пред труда им), древните скрижали поставят нова главоблъсканица пред тревожните ни умове. Как е възможно букви, писани преди повече от хиляда и триста години, да приличат много повече на съвременните, отколкото тези, използвани от българите в доста по-късния период X-XIV в.?
Отговорът на този въпрос ще дадат лингвистите, езиковедите и историците, които се захванат с изучаването и разчитането на скрижалите. За нас засега остава обяснението, че писмеността ни е претърпяла дълга еволюция обратно към първоначалния си вид. Днешната ни кирилица се е завърнала към корена си, а всички развития и реформи в писмеността несъзнателно са я водили към нейната изначална простота и съвършенство.
Мартин Константинов
(20.07.2009 г.)Плочата от тракийското светилище, а днес параклис „Св. Илия“ над с. Гела
Плоча, ИвайловградскоВенетски надпис с аналогично изписване, открит в близост до Падова, 4-5 в. пр. Хр. (http://www.maknews.com/html/articles/ambrozic/ambrozic.html). С благодарности към Павел Серафимов (Спароток).Наличната информация за Драгойновската плоча допреди да я заснемем през 2009 г.Плочата от параклиса „Св. Илия“, с. Широка лъка
Плочата от параклиса „Св. Козма и Дамян“, с. Широка лъка
Плоча, Широка лъка
Дами и господа български(?) учени, ако досега успявахте да подминете мълчешком съществуването на тези Скрижали, днес повече не можете да си затваряте очите. Спасете малкото си останало достойнство и запишете имената си в историята като:
1. Организирате спешни публично оповестени експедиции по всички краища на страната, за да издирите останалите древнобългарски надписи.
2. Използвате целия наличен научно-технически ресурс на ваше разположение, включително и чуждестранни експерти и лаборатории за разчитането на Плочите.
3. Разгласите резултатите пред цялата българска общественост.Или искате ‘лаиците’ да свършат вашата работа и да извадят истинската ни история наяве, а за вас да остане вечният позор?! Защото докато вие трупате титли и грехове, ние ще преровим всяко кътче на Родината, ще раздухаме тлеещите въглени и Жар-птицата отново ще лети!
http://prarodinata.blog.bg/history/2012/06/09/plochata-izpisana-na-kirilica-ot-trakiiskoto-svetilishte-pon.965872 – На този адрес може да се види и последната (засега), седма плоча от параклиса св. Георги над Широка лъка, построен на мястото на ДОКАЗАНО ТРАКИЙСКО СВЕТИЛИЩЕ!
.
––––––––––––––––––––––––––––––-Бел.ред: Според споменатия в този материал Павел Серафимов, няма никакво съмнение, че кирилицата (или поне част от нея) е съществувала далеч преди Св. Кирил да се роди. Според него Буквата „Б“ я има по надписите от Самотраки, старото тракийско „З“ си е обърнато „Ж“, буквата „Щ“ я има в Линеар Б, там се чете „СЕ“.
.
- Легитимността на „протестиращите“, преговарящи с правителството, става все по-съмнителна
НСО е имала последната дума кой ще e на разговорите с премиера и точно тя допуснала осъждания Бисер Миланов
Панайот Ангарев, в. „Сега“*
.
Снимка: Юлиян Савчев, в. „Сега“ Легитимността на протестиращите, които имат честта да преговарят с правителството, става все по-съмнителна. Организациите настояват ежемесечните им срещи с властта да се провеждат при закрити врата и в отсъствие на медиите, обясниха пред „Сега“ неофициално от Министерския съвет.
Сдруженията, сред които граждански форум „Промяна“, движение „Свободни, можещи, силни“ и „Коалиция на протеста“, настояват, че така ще се избегне изопачаване на думите им. Заради това последната среща в петък съвсем се превърна в имитация на диалог, което отблъсна други участници.
„Трябва да има по-широк достъп до тези срещи. Задължително трябва да има публичност“, коментираха вчера пред ТВ7 Ангел Славчев, едно от лицата на февруарските протести, и Ирмена Кръстева от гражданско движение „Сила“. В петък Славчев напусна срещата преди края й, възмущавайки се, че е закрита за медиите. Според него подобен подход води до спекулации. „Отвън имаше протестиращи, които веднага казаха, че съм подкрепил правителството, а то не е така“, обясни той.
Много са въпросите и около достъпа до тези срещи. Записването за тях се прави предварително и според част от протестиращите право да участват имат само „удобни“ за правителството организации. По неофициална информация списъкът се подготвя от секретарката на началника на кабинета на премиера Пламен Орешарски. Изискването било предварително да се дадат данните на желаещите да участват, както и да са представители на определена организация. „За съжаление имаше доста хора, които искаха да влязат, но не бяха допуснати, защото не присъстваха в предварително подготвения списък“, коментира Ангел Славчев. От МС обаче обясниха, че дават списъка с желаещите за среща с Орешарски на Националната служба за охрана, която има последната дума кой да присъства и кой – не, тъй като сградата на „Дондуков“ 1 е със специален пропускателен режим. Не е ясно по какви критерии НСО пресява участниците в срещите.
С разрешението на държавните гардове на последната среща в петък е присъствал и Бисер Миланов от движение „Свобода“. Участието му предизвика негативни коментари във форумите, тъй като той е осъждан. Миланов беше задържан и на няколко пъти по време на протестите по подозрение, че готви провокация. Той има и няколко присъди. „Аз съм осъждан, но това не значи, че съм престъпник. Най-големите престъпници са тези, които ни управляват“, обясни пред „Сега“ Миланов, който се оплака, че след срещата е бил спрян за проверка на бул. „България“. Миланов се оплака, че не го пускали в сградата на парламента, когато иска да си говори с депутати. Сградата на НС също се охранява от НСО.
Миланов определи като репресия прякора, с който е известен в медиите – Петното. Според него той му е бил сложен от полицаите, но така му викали още от училище заради белия кичур на главата му. По време на срещата с Орешарски той поискал от вътрешния министър Цветлин Йовчев да спрат репресиите срещу организацията, която имала близо 300 хил. членове. Миланов също така е предложил негови съратници да сформират доброволни отряди и „да подпомогнат правителството за отстраняването на Джордж Сорос от България“. Засега нямало отговор от Йовчев. Какви други искания се отправят пред кабинета от името на протестиращите и дали са в същия тон, остава тайна за обществеността заради поверителността на срещите.
–––––––––––––––––––––––
* Заглавието е на Еврочикаго.
- Криминално забогателите милионери на България
Публикация в Nikidichev.blog.bg, използвала данни от публикации на Биволъ
Н.П. Джеймс Уорлик, посланик на САЩ в България пред БНТ
“Ако човек прочете изцяло докладите ни (изтекли в Wikileaks – бел.ред.), ще установи, че те са много интелигентни, професионални и балансирани. Те съдържат информация необходима на много хора във Вашингтон, които активно следят събитията тук и си изграждат балансирана представа. Ще стане ясно, че американското посолство в България работи професионално.”
Според докладите на ЦРУ и посолството на САЩ криминалният контингент и държавата са се слели в една уникална за Европейския съюз симбиоза, характерна за страните от Третия свят, но не и за една развита европейска държава.„За умни, но и служещи си с престъпни средства бизнесмени, не само държавата, но и общините в България предлагат безкрайни възможности за правене на пари. Да вземем София. Западни служби за сигурност изчисляват, че дневно тук по престъпен начин се печелят по 5 милиона лева. Всеки ден! Пет милиона лева! Не е чудно тогава, че и директорът на общинското предприятие „Топлофикация-София“ Валентин Димитров успя да присвои доста пари. С фиктивни сделки той нанесе щети на „Топлофикация“, т.е. на данъкоплатеца, в размер на няколко милиона евро. Установено е със сигурност, че в български и чужди банки на негово име има 10 милиона евро. В банков сейф са намерени в пликове 1 250 000 евро, негова собственост. Ако се вярва на данните от прокуратурата, на един от пликовете е написано името на виден бивш общински съветник от София.“ – Юрген Рот
Те са забогатели по престъпен начин и са известни на голяма част от българското общество, но или са недосегаеми за правосъдието, или към тях не се прилага цялата строгост на закона. Това е привилегия, отличаваща от “простолюдието” както историческите, така и сегашните “местни” феодали.
От списъка са изключени много лица, които фигурират в докладите, но вече не са между живите.
Само две от цитираните в този списък незаконно забогатели лица са получили ефективна присъда “лишаване от свобода” за незаконната си дейност – братя Галеви, които обаче изчезнаха и са издирвани.
Джон Байърли и Нанси Макълдаун за Борисов www.youtube.com/watch
За Бойко Борисов – премиер на България. “Обвинения в миналото свързват Борисов със скандали с източване на гориво, с нелегални сделки в комбинация с Лукойл и със сериозна контрабанда на метаамфетамини. Информацията от SIMO е в потвърждение на тези обвинения. Смята се, че Борисов е използвал поста си, като глава на българските правоохранителни органи, за да прикрие криминалните си деяния, а жената, с която съжителства, Цветелина Бориславова, със състояние 361 000 000 лв., управлява голяма банка, която е била обвинявана в пране на пари за престъпни организации, както и в участие в незаконните транзакции на самия Борисов.” http://wikileaks.org/cable/2006/05/06SOFIA647.html
Валентин Златев – шеф на Лукойл, притежава скромното състояние от 95 000 000 лв. (скромно в сравнение с това на баща му Васил Златев което се равнява на над 280 000 000 лв.). “Българските операции на Лукойл, чрез Златев, са заподозрени в тесни връзки с руското разузнаване и организирана престъпност.” http://wikileaks.org/cable/2005/07/05SOFIA1207.html#parL
Тримата главни босове на ТИМ – отляво надясно: Иво Каменов, Марин Митев и Тихомир Митев
Тихомир Митев (133 000 000 лв.) , Иво Каменов (296 000 000 лв.), Марин Митев (296 000 000 лв.), Мирослав Несторов, Йордан Йорданов, Николай Николов – шефове на варненската групировка ТИМ – “Като групировка на организираната престъпност, ТИМ се занимава с широк спектър от криминални дейности – изнудване и рекет, заплахи, проституция, залагания, трафик на наркотици, кражби на коли и трафик на крадени автомобили.” – http://wikileaks.org/cable/2005/07/05SOFIA1207.html#parA
Васил Божков – Черепа – шеф на Нове Холдинг. състоянието му е оценено на 735 000 000 лв. Свързан с Интергруп чрез обща фирма с Младен Михалев – Маджо. “Незаконните дейности на Божков включват пране на пари, приватизационни измами, заплахи, изнудване и рекет” (2005). – http://wikileaks.org/cable/2005/07/05SOFIA1207.html#parF. “Най-известният български гангстер… Все още е активен и в прането на пари, в приватизационните измами, в заплахите, в изнудването, в рекета, и в незаконната търговия с антики. Поддържа близки отношения с много официални лица от бивши правителства.” (2009). http://wikileaks.org/cable/2009/09/09SOFIA508.html#par3
Красимир Маринов – Големия Маргин, Николай Маринов – Малкия Маргин,
Младен Михалев – Маджо,
Румен Николов – Пашата,
Венцислав Стефанов,
Кирил Киров – Японеца,Георги Лиалев (липсва снимка),
Румен Гайтански – Вълка (над 200 000 000 лв.),
Евгения Калканджиева – групировката СИК, по-късно Интергруп. Незаконните действия на Интергруп “включват наркотици, финансови измами, кражби на коли, трафик на крадени автомобили, контрабанда, изнудване, рекет и проституция”. http://wikileaks.org/cable/2005/07/05SOFIA1207.html#parC
Николай Цветин – Близнака,
Пламен Тимев – Ганди,Антон Боянов (липсва снимка),
Димитър Джамов – ВИС-2, по-късно ВАИ Холдинг. “Като най-големият играч на пазара на наркотици ВАИ контролира пътищата на трафика им, производствените обекти и разпространителките мрежи. Групировката се занимава и с трафик на крадени автомобили от западна Европа към бившия Съветски съюз. Други криминални дейности включват изнудване и рекет, незаконна търговия с оръжие, залагания, проституция и контрабанда.“ – http://wikileaks.org/cable/2005/07/05SOFIA1207.html#parB
Алексей Петров – Трактора,
Златомир Иванов – Баретата – Съюз на бившите командоси, Спартак, Лев Инс, преди Аполо & Болкан – контрабанда, изнудване, рекет, проституция и трафик на жени. И двамата са обвинени за тежки престъпления, но са на свобода. Алексей Петров беше кандидат за президент на изборите през 2011 г.. http://wikileaks.org/cable/2005/07/05SOFIA1207.html#parE
Тодор Батков – Борат (85 000 000 лв), представител на “бандитски капитали” – http://wikileaks.org/cable/2006/11/06BUCHAREST1694.html#par7 на прочутия Майкъл Чорни, изгонен от България като заплаха за националната сигурност. Близък на застреляния Емил Кюлев, български банкер и бивш съветник на президента. Криминалните дейности на Кюлев са включвали“измами и пране на пари”. http://wikileaks.org/cable/2009/09/09SOFIA508.html#par7 Батков е носител на ордена Стара Планина, който му е връчен от президента Георги Първанов.Емил Кюлев
Пламен Галев и Ангел Христов – Братя Галеви – Обвинени в “измъчване, изнудване, насилствено присвояване и търговия с наркотици”. Оправдани на първа инстанция, Осъдени на втора инстанция единствено за изнудване и рекет. Присъдата е потвърдена от ВКС. В началото на май 2012 изчезват и са обявени за международно издирване. http://wikileaks.org/cable/2009/09/09SOFIA508.html#par5
Гриша Ганчев, със състояние 278 000 000 лв.– Литекс. “Незаконните дейности на Литекс са свързани с контрабанда на петрол, финансови измами, пране на пари, изнудване и рекет.” http://wikileaks.org/cable/2005/07/05SOFIA1207.html#parH
Слави Бинев – евродепутат, Георги Стоянов, Михаил Стефанов – групировката МИГ. “Криминалните дейности на групировката включват проституция, наркотици и трафик на крадени автомобили.” http://wikileaks.org/cable/2005/07/05SOFIA1207.html#parI
Добромир Гущеров (80 000 000 лв.) – депутат от БСП. “Застрахователната компания на Гущеров беше една от фирмите, занимаващи се с изнудване и рекет в годините непосредствено след падането на комунизма” – http://wikileaks.org/cable/2005/07/05SOFIA1207.html#par10
Петър Манджуков, състояние над 100 000 000 лв. и
Борислав Дионисиев – компанията им Машинекспорт фигурира в доклада Duelfer заради незаконни сделки с режима на Саддам Хюсеин в Ирак. – http://wikileaks.org/cable/2005/07/05SOFIA1207.html#parK
Николай Банев със сътояние 34 000 000 лв. – компания АКБ – “Нейните основни незаконни дейности включват приватизационни измами и корупция.” – http://wikileaks.org/cable/2005/07/05SOFIA1207.html#parM“Енергийната мафия”
Терминът “енергийна мафия” е използван както в американските доклади, така и от бившият вече от министър на Икономиката, енергетиката и туризма Трайчо Трайков.
Богомил Манчев – Риск Инженеринг. “Кръстникът” на българския ядрен сектор. http://wikileaks.org/cable/2009/02/09SOFIA69.html#par4 Държи входа и изхода на АЕЦ “Козлодуй”. Прокуратурата разследва трима министри на енергетиката и фирмата на Манчев – EFT за неизгоден договор за износ на ток, от които държавата е загубила 47 милиона щатски долара печалба годишно. http://wikileaks.org/cable/2006/12/06SOFIA1691.html#par7
Красимир Георгиев – консултант и лобист на най-големите енергийни проекти, вкл. скандалния “Цанков Камък”. Партньор на майката на Вальо Топлото във фирма за недвижими имоти. Близък до Румен Овчаров и го придружава в официални пътувания в чужбина, за потрес на местни и чуждестранни чиновници и бизнесмени. Георгиев е замесен в решение на енергийното министерство да възложи (без конкурс) 14-годишна поръчка на руската фирма ТВЭЛ, която да снабдява Козлодуй с ядрено гориво. Сделката е очевидно неизгодна, тъй като горивото струва с 40% повече, отколкото в Русия. Горницата е разделена между български (25%) и руски (40%) посредници. http://wikileaks.org/cable/2006/12/06SOFIA1691.html#par16
Христо Ковачки със състояние 498 000 000 лв. – близък на убития контрабандист Константин Димитров – Самоковеца. Незаконните дейности на Димитров са в основата на началния капитал на Христо Ковачки, които той е използвал, за да изкупува енергийния сектор. Анализатори, които са по-запознати с Димитров и българските контрабандни канали, виждат Русия и руската организирана престъпност зад богатството на Ковачки. http://wikileaks.org/cable/2006/12/06SOFIA1691.html#par21 Ковачки е разследван за укриване на данъци в особено големи размери, но е на свобода. Осъден е на три години условно за укриване на данъци за над 16.7 млн. лева.“Гнили ябълки” и сред българските банки
http://wikileaks.org/cable/2006/12/06SOFIA1652.html
САЩ посочват 7 банки, в чиито капитали присъстват средства от “пране на пари от български и чужди престъпници и свързаното с него отпускане на заеми”.
- Първа Инвестиционна Банка, стъпила “в най-тъмните сфери на престъпния свят”. Собственици са ( от ляво на дясно ) Цеко Минев (95 000 000 лв.) и Ивайло Мутафчиев ( 95 000 000 лв. )
-
- Корпоративна търговска банка на Цветан Василев ( 245 000 000 лв. ), известна като “банката на Риск Инженеринг”, практикуваща “тъмни сделки за продажба на електроенергия” чрез посредници като Богомил Манчев и Христо Ковачки.
- Инвестбанк на Петя Славова( 238 000 000 лв. ), със задкулисни собственици Денис Ершов и Митко Събев ( 465 000 000 лв. ) – Ершов има общо минало с Майкъл Чорни и също е изгонен от България като заплаха за националната сигурност.
Петя Славова
-
Майкъл Чорни
- Интернешънал Асет Банк – наречена “банката на СИК”, виж по-горе СИК/Интергруп.
- СИБАНК – виж по-горе Бойко Борисов и Цветелина Бориславова.
- ДЗИ – банката на убития бивш милиционер Емил Кюлев
- Централна Кооперативна Банка – виж по-горе ТИМ.
- Софийска общинска банка – виж по-горе Христо Ковачки.
Аплодисменти от Вашингтон – мълчание и бездействие в София
Докладите на американските дипломати за българската организирана престъпност получават аплодисменти от Вашингтон. Лично Хилари Клинтън поздравява посолството на САЩ в София, за това, че изпраща доклади “точно от този вид и от това качество, на които анализаторите се надяват”. http://wikileaks.org/cable/2009/12/09STATE131728.html
Тя препоръчва на посолството да разшири информацията с конкретни данни в три ключови сфери:
– подробна информация за видовете производства и имената на компании, в които български (или чужди) престъпници са инвестирали, придобили или смятат да придобият;
– подробна информация за притежаваните банки и информация за техниките, използвани от престъпниците при прането на пари;
– подробна информация за връзки между престъпници и официални представители на правителството.
В София докладите на американското посолство, изпращани включително в ЦРУ, бяха омаловажени от главния прокурор Борис Велчев, който каза, че в тях “няма достатъчно данни, за да се направи обосновано предположение, че е извършено престъпление”.
“Аз достатъчно данни не виждам никакви, виждам твърдения. Ако допуснем някой да бъде разследван по твърдения, представяте ли си в каква държава ще живеем”, подчерта обвинител №1, цитиран от „Труд“.
Н.П. Джеймс Уорлик, посланик на САЩ в България пред БНТ
“Ако човек прочете изцяло докладите ни (изтекли в Wikileaks – б.ред.), ще установи, че те са много интелигентни, професионални и балансирани. Те съдържат информация необходима на много хора във Вашингтон, които активно следят събитията тук и си изграждат балансирана представа. Ще стане ясно, че американското посолство в България работи професионално.”
- Г. Близнашки: „Червени боклуци” е слаба обида за някои в БСП
Оставка на Орешарски ще предизвика и сериозни партийни размествания, категоричен е професорът. „Не се обиждам на протестиращите, когато викат „червени боклуци”, защото това се отнася за ръководството на партията на „Позитано” 20”.
Това каза бившият депутат от БСП Георги Близнашки, който, въпреки левите си убеждения, не пропуска митингите срещу властта вече 59 дни. Досега Близнашки не е бил само два или три пъти на демонстрациите, заяви той пред репортера на ПИК тази вечер.
Според него изразът „червени боклуци” е дори слаб по отношение на някои от шефовете на БСП. „Аз бих употребил нещо по-грубо”, признава професорът по конституционно право.
„Всички проблеми на България идват от един човек и това е Сергей Станишев”, категоричен е Георги Близнашки. По думите му ръководството на БСП е станало твърде арогантно и е забравило напълно ангажиментите към своите поддръжници.
Според Близнашки, ако Пламен Орешарски подаде оставка, ще последват вътрешни промени в БСП, което ще включва сериозни размествания и в партийното ръководство.
Източник: Рogled.info
- Населението на България се топи
Обезлюдяването на селата и на по-бедните и слаборазвити региони на страната продължава с бързи темпове. През миналата година за първи път населението в селата е паднало под 2 млн. души, посочва се в отчет за 2012 г. за изпълнението на актуализираната Национална стратегия за демографско развитие на населението в Република България (2012 – 2030 г.), който е публикуван за обществено обсъждане на портала за обществени консултации.
Към края на миналата година населението в градовете е достигнало над 5,3 млн. души, докато в селата се е стопило до малко над 1,975 млн. души. През миналата година са били закрити 24 населени места, а общо 172 са били без никакво население.
Очакванията са броят на населението да продължи да намалява. Съгласно методите за прогнози на ЕС през 2015 г. българите ще намалеем до малко над 7,1 млн. души, към 2020 г. вече ще сме под 7 млн. души, към 2030 г. – малко над 6,5 млн. души, а към 2050 г. – малко над 5,7 млн. души. Ако социално-икономическите процеси в страната ни са по-благоприятни, към 2050 г. населението се очаква да се стопи до 5,79 млн. души, а ако са неблагоприятни – до под 5,2 млн. души.
Продължава да се задълбочава и тенденцията за застаряване на населението заради емиграцията, ниската раждаемост и по-високата смъртност в сравнение със средното за Европейския съюз (ЕС).
Наблюдава се и ръст на завръщащите се в страната емигранти, но тя все още не може да компенсира заминаващите, които са най-вече хора в трудоспособна възраст, сочат още данните. Засилва се и вътрешната миграция в посока към градовете, като най-осезаем ръст на населението е отчетен в най-големите градове.
Данните сочат, че през миналата година населението на България се е стопило с още над 45 хил. души (0,6%) и към 31 декември е било 7 282 041 души. Във всички области на страната е регистриран отрицателен естествен прираст, който варира от -2,8‰ средно за градовете и -12.8‰ средно за селата.
Средно за страната естественият прираст през миналата година е бил -5,5‰ спрямо -5.1‰ през 2011 г., и -4,6‰ през 2010 г. Най-сериозни са тенденциите за намаляване на естествения прираст на населението в областите Видин, Монтана и Перник.
За сравнение, естественият прираст средно за ЕС е малко под 1‰. Единадесет страни в общността имат положителен естествен прираст, като най-висок е този показател в Ирландия (10‰) и Кипър (4,8‰). Освен нашата страна с отрицателен естествен прираст на населението, но с по-ниски стойности, са Латвия (-4,7‰), Унгария (-4,1‰), Румъния (-2,6‰), Германия (-2,3‰), Литва (-2,2‰), Португалия (-0,6‰), Италия (-0,8‰), Естония (-0,4‰) и Гърция (-0,4‰).
През миналата година родените у нас деца са 69 121, което е с 1 725, или 2,4%, по-малко спрямо предходната година. Коефициентът на обща раждаемост (броят живородени деца на 1 000 души от средногодишния брой на населението) е намалял до 9,5‰ при средно за ЕС ниво от 10,4‰, а през предходните 2009, 2010 и 2011 г. той е бил съответно 10,7‰, 10‰ и 9,6‰.
Средното ниво на смъртност у нас през миналата година е било 15‰ и с тенденция да се повишава, докато средното за ЕС ниво е 9,6‰ и с тенденция да се понижава.
Що се отнася до детската смъртност, коефициентът й през миналата година се е понижил до 3,9‰, като се е изравнил със средното за ЕС. През миналата година обаче се забелязва увеличение на майчината смъртност до 4,3 от 2,8‰.
Средната продължителност на живота у нас също изостава от тази в ЕС – 70,4 години спрямо 80,4 години. Средната продължителност на живота е най-висока в Италия – 82,8, Испания – 82,4, и Франция – 82,3 години.
Негативните демографски тенденции са довели до увеличаване на лицата на 65 и повече навършени години до близо 1,4 млн. души през миналата година. В 15 области на страната делът на това население е над 20 на сто от населението.
За сравнение, децата до 15 години към края на миналата година са били под 1 млн. души, или 13,6% от общия брой на населението, което ни нарежда на опашката в Евросъюза. За ЕС средното ниво е 15,6%.
Данните сочат още, че населението на страната е концентрирано в Югозападния и Южния централен район – почти половината от българите живеят в двата региона. Единствено населението на столицата обаче се е увеличило през миналата година. Най-голямо намаление на населението е отчетено в областите Видин и Враца.
Данните сочат още, че темповете на ръст на разходите на човек от домакинството е продължил да изпреварва леко темповете на ръст на доходите. Наблюдава се обаче ръст на значимостта на социалните трансфери като източник на доходи.
В доклада се признава, че демографските дисбаланси се превръщат в основен проблем за функционирането на всички социално-икономически системи и са необходими реформи на пазара на труда, пенсионно-осигурителната система, образованието, здравеопазването, както и стопиране на процесите по обезлюдяването на цели региони.
Източник: Dnes.bg
- В. „Правда“: ЕС погуби независимостта на България
Бунтовете в България са безсмислени, твърди вестникът
България преживя оставка на правителството и очаква следващата. Народът, протестиращ от февруари, не желае да вижда в парламента никого от действащите политици. Това написа наскоро руският електронен вестник „Правда“ в статия под заглавие „Безсмислен бунт в България“, цитиран от БТА. Автор на статията е Любовь Люлько.
Изданието коментира „масовите улични антиправителствени акции“ у нас през февруари и „започналата на 14 юни втора българска революция, напомняща днес психическа атака“.
„Всички проблеми на България от самото начало са свързани с неверния курс към влизане в еврозоната, с отказа от собствена енергетика, промишленост, селско стопанство“, твърди „Правда“.
България е призната за най-бедната страна от ЕС за 2012 година, пише мрежовото издание, като изрежда „безработицата, пратила отвъд чертата на бедността над 49 на сто от населението“, покупателната му способност – „под 30 на сто от средноевропейското равнище“, растежа на БВП, „не надхвърлил 1 процент“. Раждаемостта е спаднала до нивото от 1947 година, страната заема първо място в Европа по смъртност, добавя „Правда“.
„Щандовете в българските магазини са затрупани с хранителни продукти, докарани единствено от други страни. И това става в страна с нерисково земеделие, която хранеше Съветския съюз със зеленчуците и плодовете си“, изтъква електронният вестник. Според него „България днес стои с протегната ръка към германските и френските банкери, но не може да издейства запазване на субсидиите за фермерите“.
„Правда“ коментира „оскърбителните официални инсинуации“ на „френския и германския посланик, направили наскоро общо изявление с критики към българското правителство“. „Всъщност дипломатите се изказаха в тон, че от месец насам в българската столица се провеждат съвсем не истински народни протести, а инициирани от определени лица за решаване на някакви тесни задачи“, обобщава изданието.
„Кои са тези лица? Българският печат и блогосферата раздухват три версии“, посочва то. Споменават се версиите за „руската мафия“ – „доста популярна изкупителна жертва в България“, за „втората мафия“ – български „корупционен съюз между политици, олигарси (каквито в България няма – бел. на „Правда“) и цигани“ и трета версия – че протестиращите са подкупени от „опозицията, сиреч партията ГЕРБ, в която членува президентът“.
Вътрешният министър Цветлин Йовчев призна, че българските власти засега нямат ясен план как да намалят растящата протестна дейност, напомня електронният вестник.
„В България няма проблеми със сменяемостта на властта. Затова пък има проблеми с непрекъснатото поскъпване на електроенергията и спада на жизненото равнище, и тези проблеми не са създадени от турците, масоните, Кремъл, дори не и от българските политици, а от самите български граждани чрез свободното им волеизявление. Днешното правителство няма да изтрае дълго, но какво ще стане по-нататък?“ – пита авторът на статията.
Според „Правда“ няма да последва „никакво коренно подобряване“, докато българите „не осъзнаят, че трябва да залагат на собствените си сили (. . .) и на Русия“. България вече има такъв опит, трябва просто да издигнем сътрудничеството на ново равнище, заявява руското издание.
Източник: Faktor.bg
- Как да напуснем тайно парламента
Лола Монтескьо, в. „24 часа“
.
Не е лесно да си депутат в днешно време. Поне не в България. Щото в Германия или в Люксембург всеки може. Яхваш колелото и отиваш на работа. Свършваш работа и пак с колелото се прибираш у дома. Никой не те закача. А в София? Да идеш в парламента горе-долу става, ама за да си тръгнеш, трябва да си поне Батман. Не, пардон, и Батман да си не помага.
Народът явно няма намерение да спира протестите и дори и да е намалил пламъкът им през август, готви нова експлозия през септември.
Затова е препоръчително депутатите вместо да мързелуват на Евксиноград, да минат някой и друг курс в специалните части, който ще им помогне да ходят и най-вече да си тръгват от работа.
Явно е, че София ще продължи да прилича на Берлин от студената война. Има протести срещу гнилия капитализъм, има шествия покрай чуждите посолства, имаше даже построяване и бутане на Берлинската стена пред немското посолство. В края на август в София ще дойде и самият Роджър Уотърс, за да покаже шоуто си „Стената“. България май изживява на бързи обороти всичко онова, което е пропуснала от 60-те години на миналия век досега.
Големият ни късмет е, че събитията ни сполетяха в разгара на туристическия сезон. Чули за протестите в България, хиляди източногерманци опаковаха куфарите и тръгнаха на почивка в България, припомняйки си младостта си. Чувайки за трудностите на българските депутати да напускат парламента и строенето на барикади и нови стени в София и Евксиноград, всяка втора Улрике вече е тропнала по масата в къщи с думите: „Шац, ком, вир махен ес нохмал“ (Съкровище, ела да го направим пак“). Като това не е реплика от немски порнофилм, а рекламен слоган на TUI. Някои бивши гедерейци дават идеи на българските депутати за това как може да се прескочи тайно ограда, без да те хванат охраняващите, в случая протестиращите. В крайна сметка те са професионалисти по тази тема – обмисляли са го десетилетия наред.
Ето най-популярните варианти за бягство оттатък преградите:
1. Тунел – обикновено се копаят нощем и крайната им точка е хлебарница, месарница или просто кафене. Там бегълците излизат потни и кални и се правят на обикновени клиенти. На депутатите искрено препоръчвам да изкопаят тунел до стриптийз бара срещу парламента „Табу“. Там е тъмно, клиентелата е дебеловрата и може да бъде сбъркана с група областни управители, а и някои депутати в качеството си на стари клиенти могат да водят колоната. За групата на ГЕРБ предложението е да копаят тунел към близката пицария. Там ще ги посрещнат ятаци с постната пица на Дянков и по чаша студена вода. На депутатите от провинцията, които още не се ориентират в София, предлагам да ги заблудим да копаят по посока „Младост 4“, че откога го чакам това метро.
2. Балони – историята още помни бягството на няколко източногерманци по въздух с балон. Предимство е, че дори и да те виждат, не могат да те хванат. Недостатък е, че вятърът може да отвее депутатите към вражеския Запад.
3. Подводница – има германци, успели не само да прескочат стената, но и да минат под нея. С подводница до западните води. Но за да се възползват от този метод депутатите ще трябва да стигнат някак си до Перловската река. ВиК може евентуално да им помогне.
4. На бегом – помните ли снимката на източногерманския войник, прескачащ със засилка бодливата тел на границата между Източен и Западен Берлин, хвърляйки автомата си във въздуха. Ако стотина депутати прескочат огражденията с овчарски скок, протестът ще е толкова шашнат, че докато се окопити, депутатите ще могат да се скрият по лимузините си.
5. С линейка – методът, на който се спряха засега избраниците. Удобното му е, че може да откара някои шефове на комисии до 4-и километър.
6. С Мис България – момичетата да обуят оскъден бански, да овъргалят телата си в сметана и шоколад и да преведат 240 депутата невредими извън жълтите павета. Която миска не успее, отпада. А поверените и депутати… Еми, за депутатите в такъв случай или добро или нищо. Т.е. нищо.
7. Маскирани – във всеки треторазреден филм, заложниците (по Вигенин) вече щяха да са пленили 240 полицаи, да са ги завързали, да са им запушили устата и да са ги съблекли голи. И след това щяха да се изнижат в техните дрехи, шлемове и наколенки. Не знам обаче как биха реагирали протестиращите, ако 240 тежковъоръжени полицаи внезапно хукнат панически в противоположна на хората посока, хвърляйки по пътя палки и щитове.
8. С разсейване – приятелски настроен към всички власти тв журналист и бъдещ политик може да изиграе ролята на мюре. Само трябва да се разходи около най-изнервените протестиращи и гарантирано депутатите ще получат десетина минути луфт – достатъчен, за да се изнижат. Ако журналистът вече не е приятел на новата власт, мюрето може да го изиграе и Мишо Шамара. Той и без това изказа готовност да умре за Орешарски – такъв шанс втори път едва ли ще получи.
9. С футболни трикове – ако в най-горещия момент край НС случайно минат момчетата от „Левски“, твърде вероятно е протестът да се раздели на две и така да намалее. Но унизени левскари има не само сред протестиращите, а и сред полицаите, така че охраната може също да оредее. Така обаче силите може да се изравнят и най-сетне протестиращи и депутати да се разберат като мъже.
10. С бял бус – това го зачеркваме, не става.
- ЕС: Как да защитим правата си?
Ако имате трудов или социален проблем, или смятате, че са нарушени правата ви на европейски граждани, и ако не намерите решение на местно ниво – в България или в страната от ЕС, където живеете, можете да потърсите информация, съвет и помощ от няколко източници, създадени от Европейската комисия. Те отговарят за широк спектър въпроси за социални, трудови, граждански, потребителски права, права при пътуване, пребиваване, работа, здравеопазване, пенсиониране или обучение.
В европейската битка за вашите права можете да тръгнете от информационните центрове Europe Direct. Своето запитване можете да изпратите по електронна поща или онлайн чрез формуляра, който ще намерите на интернет-страницата им –
http://ec.europa.eu/cyprus/commission/europe_direct_centres/index_en.htm
Центровете Europe Direct предлагат информационно обслужване по телефона или по интернет на всеки от официалните езици на ЕС. Те могат да ви посочат най-добрите източници на информация или съвети, както и контактите с тях на европейско, национално или местно равнище. От тях можете да получите и повече информация за вашите права и възможности като гражданин на ЕС и как да ги упражнявате – например, получаване на разрешение за пребиваване, признаване на квалификация, условия и изисквания за работа и други. Имайте предвид, че центровете Europe Direct не участват в решаването на конкретен проблем. Те не могат да подават или изпращат жалби от ваше име, но могат да ви кажат в коя институция да я внесете.
Чрез тази платформа можете да се свържете с “Вашата Европа – Съвети”. Това е екип за обществена консултационна услуга, която се предоставя от правните експерти на Европейската служба за граждански действия. Тя се състои от екип от юристи, които са запознати както с правото на Съюза, така и със законите в страните-членки. Информацията се предоставя и на български език. “Вашата Европа – Съвети” дава безплатно индивидуални съвети в рамките на седмица, изяснява европейското право, което се прилага във вашия случай, може да ви обясни как да упражнявате вашите права в ЕС. Типичните въпроси, на които екипът отговаря, са свързани с правата на европейските граждани при пътуване, пребиваване, работа, пенсиониране или обучение. Тази европейска структура може да ви помогне в битката за вашите нарушени права с информация. Нейният екип обаче не предоставя задълбочени юридически консултации и не провежда лични интервюта с граждани. Той не може да ви осигури законно юридическо представителство. Не може и да поеме случая от ваше име или да предприеме принудителни действия срещу фирми или органи. Повече информация можете да получите от сайта на “Вашата Европа – Съвети” –
http://europa.eu/youreurope/advice/index_en.htm
.
“Вашата Европа – Съвети” си сътрудничи тясно със Солвит – мрежата за решаване на проблеми между отделни лица или фирми, от една страна, и властите, от друга страна в държавата-членка, в случаите, в които има съмнения за неправилно прилагане на правото на ЕС. Това е третата ваша “спирка” в европейските институции за защита на правата ви. Ако след като разгледа запитването ви “Вашата Европа – Съвети” реши, че имате нужда от допълнително действие за разрешаване на проблема със съответната национална администрация, тя ще препрати вашия случай на Солвит-центъра и ще ви уведоми за това. Солвит е онлайн мрежа, предназначена да помага на гражданите в ЕС да намират прагматични решения на своите проблеми, възникнали в резултат от неправилното прилагане на законодателството на ЕС в областта на вътрешния пазар от администрациите на страните-членки. Целта е да не се прибягва до съдебна намеса. Системата се занимава с разглеждане на въпроси, свързани с отношенията гражданин – държавна администрация. Изключена е намесата за решаване на проблеми в частната сфера. Основните области, в които Солвит е работил до момента са: признаване на професионалните квалификации и дипломи, достъп до образование, разрешения за пребиваване, право на глас, социално осигуряване, трудови права, шофьорски книжки, регистрация на моторно превозно средство, достъп до пазари за продукти и услуги, установяване като самостоятелно заети лица, данъчно облагане и други. При подаване на жалба местният координационен център проверява дали възникналият проблем може да бъде разрешен в рамките на мрежата или е възможно той да бъде разрешен посредством други средства. Ако центърът прецени, че предоставеният случай е от компетенциите на Солвит, той го вписва в електронната база данни на мрежата и случаят автоматично се прехвърля към Солвит-центъра в държавата-членка, в която е възникнал проблемът. В рамките на една седмица водещият координационен център трябва да потвърди или отхвърли приемането на случая. След потвърждаването, че приема даден случай, той се свързва с администрацията в неговата държава-членка, за да намери приемливо за всички страни решение. Решението, което ще бъде предложено, не е задължително, можете да го приемете или отхвърлите.
Солвит-центърът работи само с подадени онлайн оплаквания. Услугите са безплатни.
СОЛВИТ – България, тел. +359 2 9804042
Е- поща: [email protected]
Можете да изпратите своята жалба онлайн: http://ec.europa.eu/solvit/site/index_bg.htm
.
Източник: Български новини /Гърция/
- Волгин: Нетърпимоста на десницата
Петър Волгин Известният радиожурналист Петър Волгин е написан текст, публикуван във в. „Преса“, в който става дума за нетърпимостта към чуждото мнение. Препубликуваме коментара на Волгин не защото сме напълно съгласни с всички негови тези и заключения, а защото сравненията и припомнянията, които прави, си струват, най-малкото, анализ и замисляне.
.
––––––––––––––––––––––––––
Не „комунистите“, а именно десните демократи преследват с особена нетърпимост всяко мнение, което се различава от тяхното, и са готови да разкъсат всеки човек, който се осмели да изкаже позиция, влизаща в разрез с „десния канон“.
През 1958 г. в Съветския съюз се разиграва една от най-отвратителните кампании срещу свободата на мисълта и словото. Мишена на властническата нетърпимост е писателят Борис Пастернак, чийто роман „Доктор Живаго“ наскоро е издаден в чужбина. Гневът на пазителите на идеологическата чистота е предизвикан основно от факта, че Пастернак получава Нобеловата награда за литература. Радио „Москва“ моментално определя удостояването на писателя с най-престижната литературна награда като „политически акт, насочен срещу СССР“. Сигналът е даден. Започва тормозът. Кампанията по очернянето на Пастернак се ръководи лично от Михаил Суслов, официалния комунистически идеолог на Съветския съюз, а директното й изпълнение е поверено на партийни и комсомолски работници, писатели, журналисти. Във вестник „Правда“ Борис Пастернак е определен като „окололитературен плевел“. Владимир Семичастни, бъдещият шеф на КГБ, нарича писателя „келява овца“ и допълва, че той дори и със свиня не може да бъде сравнен, защото „свинята е чистоплътно животно, тя никога не мърси там, където се храни“.
По време на официалните заседания на Съюза на писателите колегите на Пастернак не просто го заклеймяват, но и намекват за по-страшни неща. Борис Полевой заявява: „Пастернак по същество е литературният Власов. Съветският съд разстреля генерал Власов!“ От залата се чуват гласове, които призовават авторът на „Доктор Живаго“ да бъде обесен. Поетът Александър Твардовски сравнява Пастернак с Юда и пророкува, че „ренегатът ще получи презрението на народа“. Организират се и „спонтанни“ събирания на трудови колективи, които се занимават главно с охулването на писателя. Най-голяма популярност добива фразата, с която започват почти всички изказвания: „Аз не съм чел романа, но смятам, че той е много вреден за нашата родина!“ В резултат на този масов тормоз Борис Пастернак е принуден да се откаже от Нобеловата премия и да помоли властта да не го гони от родината. Малко по-късно писателят умира.
Защо се връщам към тази история, разиграла се преди 55 години в държава, която отдавна не съществува? Защото смятам, че днес в България стават все по-популярни
същите принципи, от които са се ръководили Суслов
Семичастни и всички онези, задушавали свободата на словото в Съветския съюз. Става дума за нетърпимостта към чуждото мнение, за желанието да наречеш враг всеки, който не мисли като теб. А най-парадоксалното е, че тази нетърпимост към различието е характерна най-вече за личности, които принадлежат към дясната част на политическия спектър и много обичат да се определят като „стопроцентови демократи“ и пазители на „най-възвишените евроатлантически ценности“.
Вероятно сте забелязали, че не „комунистите“, а именно десните демократи преследват с особена нетърпимост всяко мнение, което се различава от тяхното, и са готови да разкъсат всеки човек, който се осмели да изкаже позиция, влизаща в разрез с „десния канон“. Оказва се, че най-яростните антикомунисти са взели на въоръжение методите, които се ползваха с най-голяма популярност в някогашните комунистически държави. Вижте само в какъв неистов бяс изпадат всички онези „либерали“, „защитници на свободното слово“, правоверни десни персонажи, когато стане дума за Достена Лаверн и книгата й „Експертите на прехода“. Тези „безкрайно толерантни“ господа и дами с огромна страст охулват авторката, след което се заемат и с оплюването на книгата. А най-интересното е, че много често хулителите не познават нито авторката, нито са чели книгата й. Попадам на разни дискусии във Фейсбук, в които обичащи да се величаят като много четящи и много разбиращи десни интелектуалци и интелектуалки казват следното: „Ох, пробвах да я чета тази книга, ама след 5-6 страници я оставих“ или „Ооо, ама много дебела тази книга, нямам време за подобни глупости“. И след тези признания се почва охулването. Този подход удивително напомня случая „Пастернак“, нали?
Като казах Фейсбук, няма как да не спомена, че най-яростните хейтъри (от английския глагол to hate – мразя) там са именно десните персонажи. Всеки, който си позволи да изрази съмнения в дясната интерпретация на света, бива наричан „тъпак“, „комунистически изрод“, „чугунена глава“. А недай боже да почнеш да говориш по електронните медии за социална справедливост, солидарност, борба с неравенството и изобщо да защитаваш, а не да плюеш, както е модерно, левите идеи. Десните демократи ще преобърнат света само и само да забранят подобно говорене. Интересното е, че в продължение на повече от двайсет години апологетите на дясното държат абсолютния монопол върху говоренето по всички медии. А днес, когато в електронните медии се появява едно малко по-различно говорене, апостолите на дясното правят всичко възможно, за да го смажат.
За тези от вас, които вярват в толерантността на българската десница, в уважението й към чуждото мнение, в невъзможността точно тя да упражнява цензура, ще направя едно припомняне. Помните ли при управлението на кой премиер за последно имаше масови уволнения по политически причини в обществените медии? При „диктатора““ Борисов? Грешен отговор. При „комуниста“ Станишев? Грешен отговор. При „доведения от ДС Симеон Сакскобургготски“? Пак грешка. Хайде да не ви мъча повече. За последно уволнения по политически причини в обществените медии имаше при управлението на „най-демократичното дясно управление“ на Иван Костов. Тогава десетки журналисти от Българското национално радио бяха или уволнени, или им бяха запушени устите само защото „имаха наглостта“ да критикуват тогавашната власт. Ето това представлява “толерантната и европейска“ българска десница. Нейните представители съвсем толерантно и съвсем по европейски уволняваха и стига да получат отново достъп до властта, ще продължат да уволняват всеки, който не марширува редом с тях.
Интересно е в тази връзка да анализираме поведението и на някои от най-активните протестъри, които се ласкаят от мисълта да бъдат част от „новата десница“. Вероятно ви е направил впечатление ултимативният тон, с който един неизвестен режисьор и една госпожа от някакво NGO (б.р. – неправителствени организации) поискаха дебат с премиера и лидерите на парламентарно представените партии. Тези „лица на протеста“ не само наредиха на опонентите си кога и къде да се явят, ами буквално
заповядаха на БНТ веднага да им предостави
времето на едно от знаковите си предавания, за да може те да изкажат тезите си. И това нахалство беше проявено от хора, които нямат никаква власт. Представяте ли си какво ще настане в държавата, ако „лицата на протеста“ – всевъзможни NGO активисти, скокливи пиарки, неуспели творци, набедени интелектуалци – по някакво странно стечение на обстоятелствата се докопат до възможността директно да влияят върху управлението на страната и на медиите? Ще се възцари такава ситуация, при която методите на Андрей Жданов и Йозеф Гьобелс ще изглеждат като примери за демократичност. Съветвам всеки, който не вярва в подобна хипотеза, да влезе във Фейсбук и да се запознае с нещата, които пишат някои от активните говорители на протеста. Тези иначе примерни демократи се занимават основно с охулването на всички, които не мислят като тях. Да, те са изключително толерантни, но само към становища, които на сто процента съвпадат с техните.
Не знам дали помните как в началото на българския преход всички, но най-вече представителите на десницата обичаха да цитират мисълта на Волтер „Не съм съгласен с това, което казваш, но докато съм жив, ще защитавам правото ти да го казваш“. Днешните десни имат толкова общо с този принцип, колкото общо има Крумовото законодателство с триинстанционното съдебно производство. Техните послания и действия се доближават най-вече до делата на сенатора Джоузеф Маккарти, който организира най-големия „лов на вещици“ в съвременната история на Съединените щати и който подозира едва ли не всеки влиятелен американец, че е „законспириран комунист“.
Жертви на неговите доноси
стават много политици, актьори, режисьори, писатели, журналисти, чиято единствена „вина“ е, че имат леви убеждения. Няма да е зле, ако българските последователи на сенатора, тези непримирими десни „разобличители на комунизма“ си припомнят каква е съдбата на Маккарти. В своя лов на вещици той стига до такива крайности и нарушения на човешките права, че срещу него се изправят не само журналисти и интелектуалци, но и президентът Айзенхауер и лидерите на Републиканската партия. Клеветите и тоталитарният начин на действие на Маккарти го дискредитират в очите на американците, сенаторът е официално порицан за дейността си и изпада в тежка алкохолна зависимост, която ускорява смъртта му. Обикновено нетърпимостта към чуждото мнение не води до добър край. Катастрофалните изборни резултати на „автентичната“ българска десница, която толкова държи на своята нетърпимост, са поредното доказателство на този факт.