Авторски
- БНБ атакува „Биволъ“ заради 4 банки. Медиите ще сбъркат, ако си мълчат
Банките на Цеко Минев, Петя Славова, Цветан Василев и ТИМ са наречени “гнили ябълки” в грама от посланика на САЩ
БНБ предприе открита атака срещу медии. С официално писмо тя кани на среща и иска да наложи санкции на сайта “Биволъ”, който публикува грамите на американските посланици от София, излезли от “Уикилийкс”. В тях се говори за пране на пари и др. нелицеприятни за няколко български банки обстоятелства.
БНБ, вместо да се загрижи за положението на тези банки, се грижи за техния комфорт. Това показва заплашителното им писмо, с което кани на среща издателите на “Биволъ”.
Повечето български медии цитираха и препечатваха грамите на американските посланици от София, които публикува “Биволъ” в сътрудничество с “Уикилийкс”. Но точно тази грама (ето я тук, повече тук) за банките беше предадена в цензуриран вид, без да са споменати имената им. Сред тях са Първа инвестиционна банка, Инвестбанк, Корпоративна търговска банка, Централна кооперативна банка. Четирите са се обединили и са подали обща жалба до БНБ. Любопитно, но публикация за тази грама, с пълно споменаване на имената на банките, се появи (виж тук) в авторитетния френски в. “Монд” – тоест, там може, у нас не може.
Сега БНБ плаши в писмото си, че те искат да се приложи чл.152А от Закона за кредитните институции, който предвижда глоба за разпространяване на невярна информация за банки. А глобата за медия юридическо лице е от 10 000 до 150 000 лева.
Това е репресивен закон, открито насочен срещу медиите с превантивна цел. Защото в Наказателния кодекс има текстове, с които може да се санкционира публикуване на невярна информация и нанесените от нея вреди. Но един закон с тежки глоби е допълнителна екстра за банките, по-лесно и по-бързо е.
Този закон, приет преди 3 години, на практика бетонира недосегаемостта на банките от медиите. Нито радио, телевизия или вестник се осмеляват да споменат име на банка в компрометираща информация. Дори да е вярна. Страхуват се от тежките глоби. А банките постоянно дават поводи да се пише за скандални отношения с техни клиенти.
Получава се така, че държавата, парламентът и БНБ, които трябва да изразяват интересите на гласоподавателя, на практика защитават интересите на банките. И сега засегнатите банки се обръщат с писмо към БНБ да санкционира и да ги пази. Вместо да се обърнат към съда и прокуратурата.
С решение от 2 октомври тази година Европейският съд по правата на човека призовава българските магистрати да си дават сметка за обществения отглас на техните решения срещу журналисти, които могат да окажат смразяващ ефект и да принизят обществената роля на медиите като “кучета – пазители на демокрацията”.
В България цялата държавно-бюрократична машина, а не само съдът, е насочена да смаже свободата на медиите, а в конкретния случай – да защити частни банки. Това хората наричат олигархия.
При това банки, които са посочени като съмнителни от съвсем сериозен източник. Никой не е опровергал досега автентичността на грамите от „Уикилийкс”. А у нас никой не се е опитвал да разследва тези банки, да ги провери. Но – дай да смачкаме сайта, който се е осмелил да публикува тази информация.
Странно в случая е, че БНБ, която е банков регулатор, се опитва да влезе в ролята на адвокат-пазител на банките и посредник в претенциите им към “Биволъ”. И банките търсят закрилата на БНБ, а не на съда и прокуратурата.
Този случай не трябва да бъде премълчан от телевизия и вестници. Посегателствата срещу свободата на медиите не трябва да се оставят без реакция. На някои може да не им харесва сайтът “Биволъ”, който е заел позиция на “кръгова атака”, пускайки разобличаващи информации или заядливи публикации срещу всички, включително медии и издатели.
Статията във в. “Монд” за българските банки (вляво).Но при такъв случай медиите колективно трябва да защитават свободата си. Утре санкциите ще опрат на вратата и на онези, които злорадстват. Колкото и да са послушни. Ако медиите премълчат случая, това ще е пореден очевиден сигнал, че те са под пряк контрол на властта. И това хората наричат олигархия.
БНБ се опитва да плаши с глоби. Има ли основание? В закона се казва, че подлежи на глоба онзи, който “разпространява невярна информация или обстоятелства за банка, с което се уронва доброто име на банката и доверието към нея…”
Добре. Ами ако е вярна? „Биволъ” е публикувал документ – грама на американския посланик Джон Байърли от 2006 г. Невярна ли е тя? Това може да реши само съдът. Не БНБ.
БНБ би трябвало да се самосезира и да направи ревизии в изредените четири банки, вместо да ги защитава. Впрочем, БНБ е правила проверки в една от тях – Инвестбанк на Петя Славова и въпреки констатирани нарушения не е предприела никакви мерки (виж туки тук).
В съобщението си за писмото на БНБ, “Биволъ”пише, че исканата от БНБ среща не се е състояла, защото писмото им е изпратено на 5 октомври, а са го получили на 11 октомври, в деня на срещата. От „Биволъ” казват, че са на разположение за среща на друга дата. И пишат, че ще предоставят на БНБ доклади за злоупотреби, извършвани от горепосочените банки, които са цитирани в публикациите.
Ето какво още пише „Биволъ”:
„Тези доклади не са с неясен произход. За нас остава неясно защо БНБ не предприеме мерки, за да разследва твърденията на американския посланик, основаващи се на данни, подадени от български институции.
Ние също имаме въпроси на БНБ. Кое влияе повече на стабилността на банковата система? Дали това, че реално е възможно да има банки, които се занимават с “пране на пари от български и чужди престъпници и свързаното с него отпускане на заеми” или това, че се съобщава за тях?
Припомняме също, че темата за “гнилите ябълки” в българската банкова система беше обявена за най-силно табуираната тема за българските медии през 2011 г.
Печели ли българското общество от подобни табута? Дали санкционирането на неудобни публикации допринася за подобряване на ситуацията със свободата на словото в държавата, която е на дъното на класациите в Европейския съюз? Ето темите, които ще предложим за обсъждане на БНБ и ще ви информираме за тяхната позиция.”
- ЦРУ: България остава в клопката на престъпността
България продължава да бъде пленник на корупцията, слабата съдебна система и организираната престъпност. Такова остава становището на Централното разузнавателно управление на САЩ в актуалния вариант на „Книгата с факти за света“ от септември, съобщи БГНЕС. Тя съдържа обобщени данни за всяка държава и е публично достояние.
„България е бивша комунистическа държава, която влезе в състава на ЕС на 1 януари 2007 г. Страната бележеше икономически растеж от над 6% годишно в периода от 2004 до 2008 г., което беше задействано от значителното банково кредитиране, потребление и преки чужди инвестиции. Успешните правителства показаха ангажираност към икономически реформи и отговорно фискално планиране. Но световният упадък понижи рязко вътрешното търсене, износа, притока на капитали и индустриалното производство. БВП се сви с 5,5% през 2009 и бе в стагнация през 2010-а въпреки значителното възстановяване на износа. През 2011 г. нарасна с 2,2%“, отбелязва в увода си за българската икономика управлението.
Въпреки това книгата изтъква, че проблемите на България далеч не са свършили. „Макар че има благоприятен инвестиционен режим, в това число нисък, плосък корпоративен данък, пред страната все още има значителни препятствия. Корупцията в държавната администрация, слабата съдебна система и наличието на организирана престъпност възпрепятстват инвестиционния климат в страната и икономическите й перспективи“, се казва в статията за страната ни.
Източник: в. „Сега“
- Айфон и стържещ от глад стомах
ГЕОРГИ СТАВРЕВ е на 13 години от Пловдив. Ученик е в СОУ „Св. Паисий Хилендарски“. Той е носителят на голямата награда за разказ в конкурса „Бодлите на таралежите“ на фондация „Братя Мормареви“ и вестник „Труд“. Творбата, с която впечатлява журито, е „Айфон и стържещ от глад стомах“.
–––––––––––––––––––
Имам айфон. Последен модел. Основание в училище всички да се пукат от завист. Виждали са вече у мен суперджади. Скъсват се от яд и заради колата, която ме стоварва и прибира от училище в къща, която прилича не само външно, но и отвътре на футуристичен палат. Момичетата ми се лепят – за тях съм възможност. Търсят ме за гадже и за плащане на сметки. Излиза им се. Искат да видят света. Надявам се не моя – уверявам всички – той не е привлекателен…
На тринадесет години съм. Някои момичета са ми интересни, но не чак толкова, колкото този айфон. Бързо го проучих. Нямам указание на хартийка. Впрочем досега не съм чел никакви наръчници за уреди и машини вкъщи. Справям си се просто така. Станах почти хакер. Разбивам пароли, влизам в чужди пощи, подслушвам, наблюдавам, имам информация, която обикновено струва пари. Дори много пари. Дава възможности. Носи ползи.
Следят и мен. Знам го със сигурност и съм наясно, че животът ми зависи и от невидимите очи. Но сега имам айфон. Крия се под завивката, за да го допроуча. Сам съм в стаята. Рядко се случва. Наоколо ми всичко е супер яко. Лампите са италиански, осветлението по стените е пълзящо и с разни диоди, така че при движение се осветява мястото, където вървя.
Телевизорът е последен модел. Обзавеждането е по поръчка. В училище се справям отлично. Минавам всички зубрачи. Обикновено са ми нужни не повече от два часа за училищна подготовка – уроци, домашни, упражнения, плюс два чужди езика с онлайн преподаватели. Разполагам с богата виртуална и книжна библиотека, така че не е необходимо да излизам навън, освен за работа.
Откакто съм тук, съм наясно, че луксът не следва да се крепи на мързел. Даваш, и тогава получаваш. Често обаче даването се случва да е тройно, а получаването – нищожно. За натрупването на дивиденти е необходимо упорство.
Имам айфон. Последен модел. Със златен кант. От днес е мой. Утре се надявам да го занеса в училище. Ще се изфукам и… няма да го имам за дълго.
Боже! Сам съм. Имам айфон за една нощ (надявам се и за един ден още). Щастлив съм. Богат съм.
Богат съм, но стомахът ми стърже от глад. Днес не донесох нищо вкъщи. Наказаха ме да не вечерям. Гладен съм. Ужасно гладен, но имам айфон. Откраднах го следобед пред хотела. Беше на някакъв глупак, на който колата отказа. Взе ме за интелигент – говорихме си на немски и английски. Докато се суетеше, просто се раздели с джаджата си, а аз – с него. Прости се и с малко пари, но те отидоха за спрейове за раната ми на крака и хапчета, за да не загнои. Взех си от най-скъпите и надеждните. Бях на лекар в частна клиника. Биха ми инжекция. Не знаех, че подобно нещо може да отнесе 200 лева. Останаха още малко пари и ги напъхах в тайник на ботуша си. Трябва да дам утре айфона на тартора, за да ям. В междучасията няма да мога да си купя нищо от лавката.
Три деца сме в училище и се портим взаимно. Момчешка ни работа. Шофьор ни взема и връща вкъщи. Не се знае дали късметът ще ми се усмихне утре отново.
Гладен съм. Ужасно гладен и дори айфонът не ми носи удоволствието, което очаквах. Чак ме боли. Зависим съм от работата си. Крада.
Не съм циганче. Просто мама умря. Баща ми с новата (поредна) жена ме прибра. Няколко пъти му се опълчвах. Той ме наби и аз избягах от вкъщи. Три дни се крих. Откри ме една изрусена, стройна жена. Приличаше на мама. Мислех, че е като нея добра.
Доведе ме тук. Четири месеца ме обучаваха да крада. Хранеха ме. Винаги съм бил отличник и с това се справих добре. Нямах друг избор. Просто нямах. Иначе нямаше храна, удоволствия, екстри. В началото се съпротивлявах, но гладът е най-добрият приятел на рибите и учител по мълчание.
Провъзгласиха ме за златна кокошка и това ми увеличи привилегиите. Тук живеем седем момчета, като три от нас учат в моето училище. Двама сме в един клас. Вземат ни и ни връщат с джипове. Шофьорите са точни като швейцарски часовници, а сърцата им – надупчени като швейцарско сирене.
Циганските тартори отдавна не бият децата крадци, нито им режат пръстите, за да пипат по-изкусно. Това вече са митове. Наказват ги с глад, а гладът е по-силен от боя, студа, мъглата и болката. Освен това, ако не ти дават дрога, но от това съм виждал, че големите стават зависими и се влачат, тресат. Но тях не ги водят тук. Ние сме като голямо семейство. Всички сме роднини на документи. Казвам се Ангел вече, имам такова излъчване, но само за който не се е опарил от дяволското ми.
Дали съм забравил мама ли?
Не, не съм!
Просто съм гладен. Боря се за себе си и за нея. Все някога ще събера повече пари. Ще си купя билет от морето до София и ще отида на гроба . Сигурно трудно ще го позная. Минаха вече две години. Тревата може да ме е стигнала на ръст. Надявам се да изтърпя още пет години, за да стана пълнолетен. Да избягам и се предам на полицаите. Иначе бъдещето ми ще е в приют – там гладуват, бият ги и насилват. А тук имам всичко.
Единственото ми задължение е да крада и да донасям. Луксозни условия, топлина, море, джипове, частни виртуални уроци по всичко. Добра подготовка. Перфектност отвсякъде. Защо ми е да скитам по улиците и да преспивам по гари?
Имам айфон. Последен модел. Със златен кант. Само до утре. Като глада, надявам се.
Източник: в. „Труд“
- Спасени или „оцелели” са евреите в България през Втората световна война? Румен Аврамов и Леа Коен vs Яков Бар-Ор и Хана Аренд
Даниела Горчева, Svobodata.com
Ако от Български хелзинкски комитет (БХК) настояват, че българската държава трябва да обсъди (сякаш става дума за доказан факт!) „съучастието на българската държава в геноцида на евреите”, би следвало ПЪРВО да докажат по безспорен, правно издържан начин, че българската държава съвместно с нацистка Германия си е поставила за цел да унищожи евреите като етническа или религиозна група.
Това, че има журналисти и „учени”, които безотговорно си служат с правни понятия като „геноцид” и „съучастие в геноцид” едва ли може да бъде оправдание за правозащитна организация от ранга и с безспорния авторитет на БХК да подменя смисъла на понятията и да твърди, че българската държава е „съучастник“ в геноцида на евреите.
Що е геноцид?
Защо геноцидът е най-трудно доказуемото престъпление и какво точно означава правното понятие „геноцид” не в ежедневния език, не и в метафоричния му смисъл, а като част от терминологията на правото?
Отговор на този въпрос дава Татяна Ваксберг в книгата „Милошевич и Трибуналът. Личен поглед към един незавършил процес” (изд. Сиела, София, 2006):
„Според конвенцията за геноцида на ООН, приета в края на 1948 година, геноцидът е действие, извършено със специфичната „цел да се унищожи отчасти или изцяло, една национална, етническа, расова, религиозна група като такава“. Най-същественото в това изречение е думата ЦЕЛ. Тя е тази, която отличава геноцидът от всички други големи категории престъпления. По принцип „цел“ си поставя и всеки убиец, действащ по предумишлен начин. Но нито едно престъпление, освен геноцидът, не се характеризира с цел, която е унищожението на етническа група като такава.”
Едва ли от Български хелзинкски комитет биха тръгнали да оспорват думите на един от най- компетентните си автори Татяна Ваксберг, изключително ерудиран изследовател и блестящ публицист.
Затова нека да чуем кога и по какъв начин е доказано, че българската държава си е поставила за цел да унищожи евреите като етническа група?
А ако никога и по никакъв начин не е доказано, на какво основание тогава БХК приписва „съучастничество” на българската държава в геноцида на евреите?
Между пустошта на мълчанието и празните приказки
Тъй като участниците в конференцията “Да опознаем миналото си”, организирана от БХКв София на 5- 7 октомври 2012 – поне от изнесеното в медиите дотук, очевидно са проявили странно единодушие по доста спорни въпроси, предлагам им за разнообразие моята гледна точка по темата.
Ще спра вниманието си предимно на тезите на двама от българските участници в конференцията и най-вече на тезите, изложени от Румен Аврамов¹ в книгата му „Спасение” и падение. Микроикономика на държавния антисемитизъм в България 1940-1944”.
Още повече, че така и така, вече неколкократно бе изразено публично недоволство, че становището на този голям наш изследовател се било сблъскало с „пустошта на мълчанието” (виж едноименната статия на Юлиана Методиева в сп. Обектив, бр. 198) или с „голямото безмълвие” според коментара на Татяна Ваксберг за Дойче веле от 10 септември 2012 г., озаглавен „Българското вчера”.
Всъщност, през март месец, когато излезе от печат книгата на Румен Аврамов „Спасение” и падение”, тя бе прехвалена като „безпощадно” и „фундаментално” за българската история изследване.
Опасявам се, обаче, че малцина от хвалителите му са го прочели внимателно, защото произведението „впечатлява” предимно с фундаментално непознаване на историята и на фактологията на Втората световна война и говори по един наистина безпощаден начин, но… за нивото на историческата наука в България, ако това е, пази Боже, капацитетът на нейните изследователи.
Така или иначе, авторът на „Спасение” и падение” разочарова с манипулативните си тези (на които ще се спра подробно в няколко последователни статии), както и с някои будещи недоумение безсмислици като „вещевата интимност”, „интимната тъкан на насилието” и пр. празнословия, целящи да прикрият липсата на аргументация и да я заменят с ефектни, но нищо не казващи фрази.
Мине не мине и ако „мине”… старата песен на нов глас
Апропо, Татяна Ваксберг този път не е права в наблюденията си.
Нито, че тезите на Румен Аврамов са оригинални, защото отричането и омаловажаването на спасяването на евреите в България се повтаря мине, не мине време и на принципа „ако мине” (виж по въпроса статията на Евгений Силянов За лъжата и за истината , публикувана във в.”Век 21” още през 1994г., както и книгата на Ирина Недева „Мисия Париж. Разговори със Силянов”, изд. през 2007 г., където има цяла глава посветена на отреченото спасение и опитите за ревизионизъм), нито че за тази книга на Румен Аврамов нямало никакви отзиви и че изобщо нямало „твърдение за каквото и да било”.
Освен, че както вече споменах, книгата бе безкритично възхваляна в редица медии, някои от тезите на автора бяха и критично оспорени в поне две публикации.
Едната е на господин Леон Бенатов от София, съвременник на събитията и е публикувана от Златко Енев в „Либерален преглед” като писмо от читател след откъса от книгата на Румен Аврамов. Другата публикация със заглавие „За спасението и за падението” може да се прочете в онлайн форума „Де зората“, където се водеше сериозна и непредубедена дискусия по темата.
Главната теза на Румен Аврамов е, че не може да се говори за спасение на евреите в България през Втората световна война, а само за тяхното оцеляване:
„Днес историята за оцеляването на българските евреи е придобила добре улегналата завършеност на каноничен разказ…”²
Това негово заключение влиза в абсолютно противоречие с тезата на заместник главния прокурор Яков Бар–Ор, обвинител в съдебния процес срещу Айхман в Йерусалим, който на основата на свидетелските показания и на проучените документи от германските архиви твърди, че българският монарх Борис напълно е блокирал Айхман, че е защитавал българските евреи и дори заявява в пряк текст, че цар Борис е бил герой:
„Борис е бил герой. Той напълно е блокирал Айхман и е защитавал българските евреи.” ³
Това твърди и Хана Аренд, която пише, че „германците са убедени, че преди всичко цар Борис е виновен за запазването на българските евреи” и допълва, че „нито смъртта на монарха, нито пристигането на Данекер в началото на 1943 г. променя по някакъв начин ситуацията, тъй като едновременно парламентът и населението остават твърдо на страната на евреите.” (Вж „Репортаж за баналността на злото. Айхман в Йерусалим.”, София, 2004).
На обратната позиция, че става дума не за спасение, а за „оцеляване” на евреите в България, рамо до рамо с Румен Аврамов, застава и писателката Леа Коен. Да хвърлим един поглед и върху тезите на госпожа Коен.
„Апокриф за цар Борис III” – „ето това е историята”!
В писателското си есе„Апокриф за цар Борис III“, публикувано в сп. Биограф, бр. 2 от 2011 г., госпожа Коен твърди, че цар Борис Трети бил „кандидат за статута на военнопрестъпник” (???) и че „е получил може би с ненавременната си кончина неоценима услуга от съдбата.”
А е получил „неоценима услуга от съдбата” умирайки, защото според бившата дипломатка, цитирам дословно: „Той се оказва единственият, който избягва международна оценка и може би присъда за своите решения по време на войната и за участието си на страната на Третия Райх”.
Не е ясно какво точно значи „международна оценка”, но че смъртта едва ли може да бъде пречка да се даде оценка някому, била тя „международна”, „народна” или провинциална, е очевидно и от факта, че самата авторка дава своята оценка за отдавна починалия цар Борис.
Авторката, бивш дипломат, не споменава и за кои точно свои решения по време на войната българският монарх би могъл да получи присъда от легитимен компетентен съд, но не без злорадство изрежда маса описания на издевателства и саморазправа от страна на тълпите („италианците обесват на месарски куки по най-унизителен начин надолу с главите…”; „във Франция бръснат публично главите на жените, имали връзки с германски войници, на Балканите са още по-брутални: в Югославия и Гърция ги влачат за косите, преди да ги пребият с камъни”), за да стигне до екстаз в изречението: „Може само да гадаем каква би била участта на Борис Трети, ако беше преживял една следваща, неминуемо последна за него, съдбоносна година”…
За съжаление, след като в началото на своето есе, госпожа Коен щедро обещава на читателите да разкрие: ”умишлено укривани документи и записи”, които „свидетелстват, че последният действително царувал български цар е бил съюзник и съмишленик на Фюрера в плана му за унищожение на евреите”, моментално забравя това си обещание и продължава с опитите си да увлече читателя в гадания, баяния и догадки:
„Можем само да гадаем дали Царя(т) е изпитал страх от тези библейски думи или малодушно е гризал нокти, очаквайки светият отец да го остави на мира”.
И накрая – след няколко страници махленски приказки, завършва с победоносното: „Ето това е историята.”
А за да е сигурен читателят, че „ето това е историяТА” и друга история няма или поне не струва пет пари, госпожа Коен привежда най-съкрушителния си аргумент:
„Разказана ми е от моите родители”.
На читателя едва ли му е известно кои са родителите на Леа Коен, нито защо точно те знаят каква е „историята”, но му е оставено да се чуди и мае как са се изхитрили да бъдат в „замъка Клейсхайм”, където според авторката „Борис е бил предупреден за концентрационните лагери лично от Хитлер още през 1939.”
„Copy paste” на датската история?
От сензационно обещаните „документи и записи” няма и помен в цялото изложение, но затова пък произведението изобилства със следните сензационни разкрития:
„Създателите на българската легенда (които и да са те) за ролята на цар Борис в оцеляването на 48 хиляди евреи са се опитали да направят ”copy paste” на датската история.”
За жалост, едва ли някой грамотен човек може да твърди, че има опит за прекопиране (или как беше: ”copy paste” ?) на „датската история” в България.
Защо ли?
Първо, защото „датската история” се развива в последните дни на септември 1943 година, тоест – няколко месеца СЛЕД акцията по спасяването на евреите в България (март – май 1943).
Второ, защото въпреки някои прилики между България и Дания (като солидарност, съчувствие, граждански кураж и активни действия от страна на български и датски политици и на българското и датското общество), „датската история” е съвсем, съвсем различна.
Ето разликите:
В България, депортацията на евреите, които са под юрисдикцията на българската държава, е отменена от българския монарх и по този начин евреите в България са изтръгнати от лапите на нацистка Германия, която я въвела „нов ред” в Европа и изисква от всички свои съюзници да й предадат еврейското си население, понеже било заплаха за сигурността й.
За разлика от българските, датските евреи дължат спасението си не на датския монарх, а на … германския дипломат Георг Фердинанд Дуквиц, военноморски аташе в Копенхаген.
Този смел и достоен германски офицер осведомява лидера на социалдемократите в Дания (и посредством него и еврейската общност в Копенхаген) за предстоящата депортация и то след като преди това – в лична среща с премиера на Швеция, тайно е предупредил шведското правителство за предстоящото прехвърляне на евреи бежанци от Дания.
Така, в продължение на три денонощия 7 200 датски евреи (95% от които живеят в пристанищния град Копенхаген) са транспортирани с датски линейки, полицейски коли и таксита до брега, където ги очакват десетки рибарски лодки и са прехвърлени в неутрална Швеция под нарочно разсения поглед на германските власти в Дания, които после с облекчение докладват в Берлин, че Дания е „юденрайн”, тоест, „освободена от евреи”.
За жалост (и за разлика от евреите в България) не всички са спасени, тъй като 500 души все пак са депортирани, а от тях 70 загиват.
Солидарността и куража, които проявяват датчаните, помагайки на своите съотечественици да се доберат до неутрална Швеция, са безспорно възхитителни, но макар и прехвърлени на безопасно място, датските евреи все пак са принудени да се изселят от страната си.
За разлика от тях българските евреи не напускат своята родина през цялата война.
И именно това е уникалното в случая – че България е единствената държава в Европа, попаднала, макар и пряко волята си, в зоната на Третия Райх, която не допуска изселването извън страната на своите поданици.
Така че няма никаква „българска легенда за спасяване на евреите”, а има реално и вдъхновяващо с успеха си спасяване на евреите под юрисдикцията на България. Как и защо акцията успява, и каква е заслугата на всички участници ще стане дума по-натам.
Създателите на българската легенда, които и да са те
Но тъй като възмутената от „създателите на българската легенда за ролята на цар Борис в оцеляването на 48 хиляди евреи” авторка на есето в „Биограф” добавя в скоби „които и да са те”, очевидно забравила какво е твърдяла самата тя преди 3-4 години (с все същата драматична категоричност при това), си позволявам да напомня собствената й възвишена патетичност в статията й „Страната, в която Холокоста не се състоя“ :
„…И българският цар отсича.
В доклада си от 7 юни 1943 г. германският представител Хофман пише до Берлин: “Българският цар реши, че евакуацията на евреите в провинцията е достатъчна мярка, поради което планът за депортация е изоставен временно.”
Така Холокоста в България не се състоя.Живо доказателство за това е жената в моя разказ, тъй като самата тя бе родена в годината на Холокоста, но го надживя. Време е да кажа, че тази жена съм аз.”
Но както мъдро и находчиво отбелязва и английският политик Бенджамин Дизраели: „Промяната е неизбежна. Промяната е константа”. А и трънлив е пътят към науката и всеки има право да се губи в неговите гъсталаци, търсейки своята си „истина”.
Все пак: кой е прав?
Румен Аврамов и Леа Коен от една страна, които твърдят, че евреите в България не са спасени, а са „оцелели”
или
Яков Бар-Ор и Хана Аренд от друга, които на базата на германските архиви и на свидетелските показания от процеса срещу Айхман през 1961 година смятат, че българският монарх, българският парламент и правителство са защитили своите граждани от еврейски произход?
Докато г-жа Коен успее да намери и да ни представи обещаните ”умишлено укривани документи и записи”, които доказвали, че цар Борис бил ни повече, ни по-малко, а „съмишленик на Фюрера в плана му за унищожение на евреите”, предлагам да разгледаме тезите на г-н Аврамов, представен от БХК като икономист и историк.
И така, спасени ли са евреите в България или са „оцелели”?
Разликата между оцеляване и спасение е тънка, но съществена.
Оцелели са хора, попаднали в ситуация, застрашаваща живота им, при която малцина биха имали късмет да оживеят – например, изгубили се в пустинята или в джунглата, оцелели след катастрофално земетресение, цунами, след корабокрушение и пр. Или оцелели по чудо след атентат и т.н. Или – след престой в комунистически или нацистки концлагер.
Спасени са хора, на които други хора са помогнали в ситуация, пряко или косвено свързана с риск за здравето и живота им.
С други думи, ако оцеляването зависи от случайността (късмета), както и от собствената издръжливост, съобразителност и смелост, то спасяването е винаги дело на други хора, които помагат на застрашения в критичен момент.
За щастие, евреите в България никога не са били поставяни в ситуация, където било случайността, било тяхната собствена физическа или психическа издръжливост да са решаващи за тяхното оцеляване или неоцеляване.
Например никога, и слава Богу, не са били въдворявани в „лагери на смъртта” или обричани на глад като украинците и украинските евреи по времето на Сталин с т.н. голодомор и затова в случая терминът „оцеляване” е неприложим.
Но през 1943 година над евреите в България, както и навсякъде в Европа, наистина надвисва сериозна заплаха.
Те са заплашени от чужда тоталитарна държава, самообявила се за Третия Райх, покорила почти цяла Европа по това време и наложила „новия си ред” къде чрез окупация, къде чрез принудително политическо сътрудничество на заплашени от окупация нейни „съюзници”. Твърдейки, че евреите в Европа представляват „вражеско население” и заплаха за собствената й сигурност, тази мощна тоталитарна държава, нацистка Германия, принуждава местните власти навсякъде, където е стъпил ботушът й – било като окупатор, било като „съюзник”, да изселят евреите от страните си. Всяко принудително изселване е, разбира се, огромна травма за изселените, особено, ако е свързано с напускане на родината и отправяне в неизвестна посока при неизвестни условия и за неизвестен период.
Както вече споменахме, единствената държава, окупирана или „сателит” на нацистка Германия, която отказва да депортира своите поданици – евреи, въпреки безпрецедентния натиск, който й е оказан, е България.
Всъщност, българската държава спасява от преследване не само евреите, които са български граждани, но и няколко хиляди евреи чужди поданици чрез свои дипломатически представители в чужбина, чрез Международния червен кръст и т.н. Това обяснява и защо България е единствената страна в Европа през Втората световна война, в която след края на войната евреите са повече, отколкото в началото. За дейността на българските дипломати като Боян Атанасов и други ще разкажем отделно.
Така че всеки средно интелигентен човек може да си отговори на въпроса дали евреите в България са оцелели или са спасени.
За жалост, както често става у нас, вместо критичен прочит, мнозина започнаха папагалски да повтарят тезата на автора, че евреите в България не били спасени, а били „оцелели” и че това всъщност било „спасение” в кавички.
Съмнително спасение, но несъмнено „падение” ?
Според икономиста-историк, обаче, изследвал „събитията през тяхното стопанско битие”, проучил „плячкосването” на капиталите и „вещевата интимност”² (каквото и да значи това), думата „спасение” не само заслужава да бъде поставена в кавички, но трябва да стои редом с „падение”, защото – твърди Румен Аврамов, – спасяването на евреите от България не се „съвместявало” с неспасяването на евреи от другаде и защото това спасяване на евреите в самата България било придружено от „тоталното отнемане на гражданските им права” и е съпроводено от „тяхното изселване и брутално икономическо ликвидиране”².
Нека да видим и доколко останалите тези на автора са издържани и какви доказателства представя той в подкрепа на сензационните си твърдения.
Евреите в България през 1940-1944 – „изселени, с тотално отнети граждански права, брутално ликвидирани икономически”?
В книгата си Румен Аврамов отрича спасението и на евреите в България и го поставя в кавички, при това редом с „падение”, защото, казва той, има „изселване, тотално отнемане на граждански права и брутално икономическо ликвидиране…”
Изселване ли казахте?
Да чуем тогава какво казва по време на процеса срещу Айхман не друг, а прокурорът Яков Бар-Ор, който представя на почитаемия съд в Йерусалим документ номер 420 и обяснява, че това е писмо от Хофман и Бекерле с дата 24 юни 1943 г.
Прокурорът Бар-Ор: „Изселването на евреите от София в провинцията е завършено. 20 хиляди са изселени. Но всеки, който чете тези документи разбира, че това е само претекст, използван от властите, за да избегнат натиска на германците.” Председателстващият съда: „Казвате, че българското правителство е изселило евреите от София в провинцията?” „Да – отговаря прокурорът, – но за да избегне натиска. Това става напълно ясно от документите, които са представени.”Чухте ли, дами и господа, които кършите драматично ръце и се възмущавате ЗАЩО българското правителство е изселило евреите от София в провинцията?
За да ги спаси от депортация извън България, затова!
За да избегне натиска на Германия.
– И това, – твърди обвинителят в процеса срещу Айхман, – става НАПЪЛНО ЯСНО от представените документи.
А преди това на съда е представен и друг документ, заведен под номер 191. Това е доклад, подписан от Хофман и приподписан от Бекерле, датиран от 7 юни 1943 г., в който се твърди, че „ситуацията в България от април 1943 насам непрекъснато се влошава, защото българското правителство вече открито подкрепя становището на царя относно евреите.”
Да повторим: „българското правителство ВЕЧЕ открито подкрепя становището на царя относно евреите”…
Госпожа Коен дали ще оспори този умишлено неукриван документ с обещаните от нея „умишлено укривани документи и записи”?
Но да оставим госпожа Коен да търси тези „умишлено укривани документи и записи” и да повторим, че ако преди април 1943 година българското правителство е давало вид, че ще изпълни искането на нацистка Германия, то през април 1943 „българското правителство ВЕЧЕ открито подкрепя становището на царя относно евреите”… и очевидно не проявява „разбиране” по еврейския въпрос (както вече бе споменато, нацистка Германия твърди, че евреите са враждебно за Германия население и са заплаха за нейната сигурност. На това твърдение се основава искането за изселване на евреите – че заплашват сигурността на Германия в тила й по време на война, както и на искането да се освободяло „жизнено пространство” за германския народ в самата Германия).
Не знам българското правителство след 1944 година било открито, било прикрито да е бранило някога живота и сигурността на българските граждани от посегателствата на СССР, напротив. Сталин в Москва нарежда на Георги Димитров, Георги Димитров от Москва нарежда на българските комунисти (на руски, естествено), а българските комунисти с готовност ПРЕизпълняват заръките му – тоест, безпощадно избиват собствения си народ и предимно цвета на българския политически, стопански, духовен и административен елит (и това е само началото).
Но нека да се върнем на нашата тема.
Още нещо неясно?
Може би антиеврейското законодателство? Според логиката на господин Аврамов – щом има антиеврейско законодателство, значи има и ”държавен антисемитизъм”?
Антиеврейското законодателство в България и Европа
Чудно е наистина, че г-н Румен Аврамов изглежда не знае това, което отдавна е известно на всеки, интересуващ се от история на Втората световна война – че антиеврейските закони са приложени навсякъде, където стъпва хитлеристкият ботуш – без разлика дали страната е окупирана или е сателит на нацистка Германия.
Дори в неутрална Швейцария, са въведени антиеврейски мерки и по настояване на Германия и евреите са концентрирани в трудови лагери, а в документите им за самоличност е щамповано едно J, което е знак, че приносителят им е евреин.
Вероятно и в Швейцария се е пръкнал ей, така от нищото внезапен „държавен антисемитизъм”, как мислите?
Питам се наистина, не е ли известно на автора, че това антиеврейско законодателство не е плод на внезапно избликнал едновременно у всички европейски правителства и народи антисемитизъм, а че се създава под недвусмислен германски натиск и принуда?
И, че тези мерки са или едно към едно копие на нацистките закони и разпоредби от Нюрнберг 1935-та, или са малко или повече ограничени и проформа, както е в България и… в неутрална Швейцария?
Защо според нашия изследовател, не друг, а един от най-авторитетните изследователи на темата Хана Аренд пише следното: „през януари 1941 г., правителството ( на България– б.м.) се съгласява с въвеждането на антиеврейско законодателство, но от нацистка гледна точка то е просто нелепо.”
Да не мисли господин Аврамов, че Хана Аренд се е объркала като казва, че антиеврейското законодателство в България е „нелепо от нацистка гледна точка”?
И с каква цел е имало толкова много нелепи от нацистка гледна точка изключения в българския „Закон за защита на нацията” (ЗЗН), дали някой от нашите изследователи си дава сметка?
И каква е ролята на ЗЗН за спасяването на евреите в България?
Всъщност, странно е, че един съвестен изследовател, занимаващ се с темата за въвеждането на антиеврейското законодателство в годините на Втората световна война, може да не е запознат с документите от съдебния процес срещу Айхман, където и този въпрос е обсъждан. Още повече, че целият процес срещу Айхман е публикуван и качен в интернет на английски език.
Но явно потънал в това да убеди и самия себе си, авторът не е забелязал, че на всяка втора страница в изследването си противоречи и … се самоопровергава поне относно „държавния антисемитизъм през 1940-1944”.
Но и на тази тема ще се спрем отделно.
Едно нещо категорично не мога да приема. Не знам що за учен е човек, който си позволява в полза на една, меко казано, доста спорна теза, да привежда като „доказателства” показания, изтръгнати насила от т.нар. „Народен съд”, който нито е „народен”, нито е съд. А е безсрамна и жестока саморазправа с политическия, стопанския и административен елит на България, извършен също по заповед на чужда държава.
(следва)
––––––––––––––––––
¹ Румен Аврамов е доктор по икономика. Роден е през 1953 г. в Париж в семейството на Любен Аврамов, дипломат от времето на комунистическия режим в България. Работи в Икономическия институт при БАН в периода 1976-1990. През 1990-1991 е съветник на президента Желев по икономическите въпроси. Съосновател и зам.-председател от 1991 до 1994 г. на Агенцията за икономическо програмиране и развитие към правителството. От 1995 г. е програмен директор на Центъра за либерални стратегии. Член на управителния съвет на БНБ. Автор на икономически и исторически изследвания, между които „Стопанският XX век на България”. За повече информация виж автобиографично интервю с Румен Аврамов, публикувано в том първи на сборника „Историята, населена с хора”, ИК „Гутенберг”, София, 2005.
²Вж: Румен Аврамов. „Спасение” и падение. Микроикономика на държавния антисемитизъм в България 1940 – 1944” , Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, София, 2012
Вж The News and Courier, 22 май 1961 и други американски вестници от същата дата:“Boris was a hero. He absolutely blocked Eichmann and protected Bulgaria’s Jews.“
Вж, Държавният антисемитизъм 1940-1944, клуб Обектив, 27 септември 201
Вж The Trial of Adolf Eichmann Session 47 (Part 3 of 8)
- Отец Иван от Нови Хан: По-отчаян не съм бил
Интервю с Отец Иван, съдържател на приюта за бездомни деца и родители в Нови Хан, за в. „България днес”
Снимка: Sofia Photo Agency – Дядо Иване, идвала съм в Нови хан десетки пъти, но никога не съм заварвала паника в приюта ви. Защо се стигна дотук?
– Защото изпитвам огромен страх как ще изкараме зимата. Без пари не сме оставали, но кризата удари жестоко и дарителите. Не мога да се сърдя на никого. Народът обедня, очакваше се в един момент да го закъсаме. Чудя се сега кое по-напред да направя – пари за дърва ли да събирам, пари за ядене ли. Имам спешна нужда от основните хранителни продукти – брашно, олио, макарони, захар, боб. Никакви консерви не са останали и ми е много мъчно за децата. Преди готвехме по три пъти на ден – закуска, обяд и вечеря. Сега самотните майки готвят по веднъж на ден, просто няма храна. По-отчаян не съм бил. Но ме крепи вярата.
– Колко майки и деца има в момента тук?
– Над 100 са само децата. Има както самотни майки, така и десетина пенсионери. Аз не съм върнал никого в нужда. От 2005 г. насам в този дом са преминали над 800 души, изпаднали в беда. Сблъсквал съм се с най-различни човешки съдби и трагедии, коя от коя по-тежки. Никого не съм отпратил.
– Били ли сте някога разочарован от домуващи?
– Не мога да кажа. Може би две цигански семейства, на които дадох подслон. Те започнаха да просят в селото, а това не го одобрявам. Самите те осъзнаха, че не са за тук, и си тръгнаха. Не деля хората на етнос и религия. Сама знаете, че съм прибирал освен роми, така и мюсюлмани, помаци. Важното е да сме добри хора, цветът на кожата не определя душата. А религията всеки е свободен да я избира. Всеки човек решава какво да изповядва и в какво да вярва.
– Колко пари излиза издръжката на дома, тук са близо 200 души?
– В началото бяха към 50 души, но сега наистина гонят 200 и капацитетът на дома е запълнен. 700 лв. на ден струва само яденето, като имате предвид, че не си позволяваме скъпи храни и някакви луксове. Тук говорим за основното, без което не може – хляб, готвено. Преди време имахме мандра в манастира. Гледахме крави, произвеждахме си сами мляко, сирене, кашкавал. Затвориха ни я обаче заради европейските изисквания. Пак не им се сърдя, щом ще трябва да спазваме законите. Въпросът е, че мандрата много ни помагаше да пестим за ядене, вместо да купуваме от магазина.
– След като съобщихте, че изнемогвате, активизира ли се властта да ви подаде ръка?
– Още не са ме потърсили, но мисля, че идните дни ще го направят. Вижте, не трябва да се политизират нещата. Никой не е длъжен в крайна сметка. Вярвам, че ще направят каквото могат. Най-доволен съм от Лиляна Павлова, тя много е помагала, без да се знае. Много милостива жена, винаги ще се притече на помощ. Сега, като разбере от вестниците, ще ми се обади, предполагам.
– Какви хора ви помагат най-често?
– Най-различни. И бизнесмени, и бедни хорица, дето едва свързват двата края. Много ме трогнаха едни учители от синдиката „Подкрепа“. Дойдоха на крака тук и дадоха 1000 лв. Всеки учител си е бръкнал в джоба въпреки мизерната си заплатка. Как да не ти стане драго от такива постъпки!
Преди години и доста властимащи даваха, сега не толкова. Едно семейство наскоро дойде и остави 2000 лв.
– Галя, жената която е край вас години наред, не се ли измори да слугува на толкова много хора?
– Без Галя съм загинал в буквален и преносен смисъл. Тая женица не се спира. Повече от 15 години е край мен. Приела е каузата за лично своя. Всички медии ме дърпат за интервюта и разказват моята история, но човекът в сянка – Галя, има не по-малка заслуга. Тя стои встрани от цялата патърдия, дето вдигаме, но всъщност е двигател. Тя разпределя работата в дома, тя води децата по лекари, бди над тях. Не спи, като има болно.
– Наскоро купихте около 30 къщички в село Якимово, където настанявате част от нуждаещите се. Как се чувстват те сега?
– Всички са добре. Там вече живеят около 70 души. Купихме къщетата с пари от фондацията. Казват, че ние с Галя им липсваме, но като цяло са щастливи. Всеки заживя нов живот, без тормоз, без трагедии.
– Опишете как протича един ден в манастира?
– Жените, дето готвят, стават по тъмно да правят закуска на децата и да месят хляба. В 7 се бие камбаната, който спал – спал. Малките на градина тръгват, по-големите на училище. Като се върнат в дома, обядват, после отново на занималия. Отделил съм една зала за уроци, идва един учител, който им помага допълнително. След това четем молитви, говорим си. Никога не е скучно. Вкарал съм и интернет за по-големите, които се вълнуват от този тип комуникация. Общо взето, не е скучно. Има си обаче правила, които всички спазват. Алкохол не се пие, никъде в приюта или двора на на манастира не се пали цигара.
– Как сте със здравето?
– Като всеки човек, който гони 70-те години, нормалните за възрастта болежки. Тия дни обаче много ме боли ухото, нямам време да ида на лекар. Септември ми беше много труден месец, всичко тръгна на поразия. Сега искам само да се успокоя, че ще се намерят пари за огрев и ядене. Ще пътувам тия дни до Пловдив да купя котле, че нашето се развали.
– Много жени, на които сте помогнали в труден момент, кръстиха синовете си с името Иван. Храните ли се от обичта на хората?
– Обичат ме, не мога да го отрека. Как да не ме топли тая благодарност. Нали си посветих живота да помагам на онеправданите. Виждате как търчат след мен малките. „Деди, деди“, постоянно ечи в двора. Дал им Бог добро на миличките. И както казва Господ – дайте и ще ви се даде.
Източник: Bulgarski.pogled.info
- Австриец купува 85 кв. м в София, нашенец – 6
Само чехите от бившите соцстрани могат да си позволят апартамент
.
Васил Нанчев, в. „Монитор“
С едногодишна заплата жилище от поне 70 кв. м в София могат да си купят гражданите на 7 страни от ЕС. С една средна годишна заплата от 62 400 евро всеки работещ австриец може да си купи в София жилище с площ около 85 квадрата. В същото време при средна годишна заплата у нас от 9048 лева (4621 евро) нашенец може да се сдобие с 6 квадратни метра, сочи проучване на „Монитор”.
Малко по-високи са възможностите на други граждани на страни от ЕС като поляци и естонци. При цени на апартаментите в българската столица от около 730 евро за квадрат (по данни на НСИ) те със средното си годишно възнаграждение от около 11 700 могат да купят едва по 16 квадрата.
Гърците могат да вземат малка гарсониера
от 35 квадрата в София срещу своята годишна средна заплата от 25 680 евро, сочи още статистиката.
С най-големи шансове да се уредят с нормален апартамент в София са гражданите на страните от Бенелюкс. Белгиец, ако спести цялата си средна годишна заплата от 58 460 евро, безпроблемно би придобил жилище от около 80 квадрата в столицата ни.
Почти същата площ ще може да си купи и жител на Холандия, получаващ около 59 100 евро годишно.
От хората от обединена Европа най-голям имот – от 87 кв. м, имат възможност да си купят поданиците на Великото херцогство Люксембург, получаващи средно по 63 860 евро за 12 месеца работа.В класацията най-зле са съседите ни румънци. С тяхното средно годишно възнаграждение от 6280 евро те могат да си купят в София едва 8,6 кв.м жилище. С други думи,
биха им трябвали поне 4 години
за да могат да придобият малка гарсониера, и то при положение че цените на жилищата в столицата ни останат стабилни и не започнат да се качват.
От останалите бивши соцстрани най-големи шансове да си купят цяло жилище в София със средната си заплата имат чехите. С получаваните от тях 19 600 евро на година те ще имат шанса да си вземат нормална боксониера от около 27 квадрата.
В Унгария средната годишна заплата е 15 800 евро и с тези пари маджарите биха си купили в София малка боксониера от 22 квадрата. С по-големи покупателни възможности са словенците, които със своите 27 750 евро могат да инвестират в 38 квадрата жилищна площ в българската столица.
Британците, които преди кризата бяха луднали
по родните ваканционни имоти, вземат средна годишна заплата от 56 050 евро. С тези пари поданиците на кралицата имат възможност да си купят в София тристаен апартамент с площ около 77 квадрата.
Със средното си годишно възнаграждение нормален апартамент от поне 70 квадрата биха успели да си купят в столицата ни още германците, ирландците, французите и шведите.
- „ШВЕЙЦАРСКИЯТ ДОКЛАД“ за криминалното минало на Бойко Борисов
Част 1.
Биволъ публикува части от поверителния доклад, който американският журналист Джеф Щайн използва като основа за статията си за Бойко Борисов в авторитетното американско издание „Конгрешънал Куотърли“ през 2007 г. Статията предизвика скандал в България, тъй като представя тогавашния кмет на София като фигура свързана с организираната престъпност.
Според Щайн докладът съдържа 200 страници и е изготвен от частна разузнавателна агенция по поръчка на швейцарска финансова институция, проучваща възможна инвестиция в България. След като се запознават с доклада швейцарците се отказват от инвестицията.
Американският журналист, считан за един от най-добрите познавачи на американския сектор за сигурност твърди, че е потвърдил изложеното в доклада чрез свои източници в ЦРУ и други американски служби.
Джеф Щайн изрично потвърди за Биволъ, че страниците, с които разполагаме се съдържат в пълната версия на доклада. В тях обаче няма никакви сведения нито за автора, нито за неговия клиент. Прави впечатление обаче, че изводите и обобщенията са формулирани не като препоръки за инвестиционна политика на частна фирма, а като препоръки към американски политици да внимават с българската организирана престъпност.
През юли т.г. Джеф Щайн даде интервю за Биволъ, в което сподели, че през 2007 г. е изпратил няколко десетки страници от доклада по факс на българска журналистка, която според думите му е била „с доста добра репутация“. Нейният вестник обаче така и не ги използва, цитира или публикува.
В доклада могат да се идентифицират два тома с няколко големи раздела. Първият том съдържа аналитични справки за Бойко Борисов и Цветелина Бориславова (12 страници от 17), справка за „престъпната група“ ИПОН (5 страници) и справка за поръчковите убийства в България за периода 2001-2005 когато Борисов е главен секретар на МВР (5 страници). В приложение от 26 страници са дадени извадки от Булстат за всички фирми и лица, споменати в документите.
В обобщаващ, вероятно встъпителен текст е споменато, че в доклада има справки на базата на публични източници за трите най-големи престъпни групировки: СИК, ВИС, ТИМ, с които обаче не разполагаме.
Авторите на доклада уточняват, че са използвали многобройни източници, някои от които са конфиденциални. Източниците са номерирани от 1 до 83. Вторият том съдържа статии и извадки от българската и чуждестранна преса.
Съдейки по датите на отпечатване, които са различни за различните части, проучването е отнело най-малко 6 месеца: от януари 2005 до юни 2005 г.
Биволъ проведе собствено проучване за достоверността на този текст. Според авторите на доклада в анализа за Борисов е използван документ, за който те вярват, че представлява „поверително персонално досие на Борисов и Бориславова, изготвено през 2002 г. като част от разследване за Борисов от българските специални служби„. Използвани са и други документи предоставени от поверителни източници.
Текст с много сходно съдържание на това в американския доклад циркулира в интернет от 2003 г. Той не е датиран, но от събитията описани в него става ясно, че е изготвен през втората половина на 2002 г. Справката има същата структура на изложението, следва същата хронология на събитията и съдържа всички имена, споменати в американския доклад с много редки изключения. В американския текст обаче са пропуснати повечето оценъчни разсъждения, изчистени са много определения, характеристики и интерпретации, като е запазена важната фактология, допълнена на места с други данни.
Различни източници на Биволъ от тогавашните български специални служби потвърдиха, че справката, циркулираща в Мрежата от 2003 г. е дело на служител от НСС. Мненията им са поляризирани относно ролята на споменати трети лица и политическите оценки за тях. Забележително е обаче, че никой не оспорва написаното за криминалното минало на Борисов.
Биволъ провери всички цитирани в доклада имена на фирми и лица в информационните масиви на Търговския регистър, Булстат и Държавен вестник. Отбелязахме малък брой неточности, които не променят смисъла и значението на написаното. Данните от публично достъпни източници и констатираните разминавания с изложението ще публикуваме като коментари под линия.
============================================
Поверително
В България има три основни криминални „групировки“ за които се предполага, че се радват на протекцията на Бойко Борисов, Главния секретар на Вътрешното министерство. Тези криминални групи за познати като ВИС, СИК, и ТИМ. Имената обаче са в известна степен поовехтели поради това, че тези криминални банди са в състояние на непрекъснат преход опитвайки се да оставят на повърхността лустро на почтеност като основават „законен“ бизнес, особено в секторите на застраховането, охранителните услуги (бодигардове), банките и индустриалното производство. В действителност, под тази повърхност, те се занимават с изнудване, проституция, трафик на наркотици, залагания, търговия с оръжие, и други незаконни и монополистични действия. Те са и на предната линия на корупцията, подкупването на политици и полицаи и/или поставянето на техни хора и дела в полицейските структури. Най-яркият пример за тази форма на корупция е случаят с Бойко Борисов, който е бивш бизнес партньор на един от криминалните босове на СИК, а в момента е началник на всички правоприлагащи органи и всички разследвания за организирана престъпност в България. Докато той се занимава с ПР за излъскване на образа си на ефективен борец срещу престъпността, фактите ясно показват, че големите криминални босове на СИК, ВИС, и ТИМ остават неприкосновени. Престъпността, корупцията и честите поръчкови убийства са очебийни, а сериозни престъпения остават неразрешени под началството на Борисов.
Досиетата на криминалните групи СИК, ВИС, и ТИМ са приложени за преглед и се основават на документи с публичен произход. Важно е да се отбележи, че организираната престъпност в България съществено се отличава по история, структура и традиции от сицилианската мафия, Коза ностра и други престъпни синдикати, които са добре познати на САЩ.
Съвременната организирана престъпност в България е всъщност резултат от падането на комунизма и последвалия го мъчителен преход.
Още преди падането на комунизма България е била корумпирано общество, ръководено от политикани, тайни служби, полиция, и преди всичко фаворити спортисти, борци, експерти по карате, и бандити, които са в основата на проблема с настоящата организирана престъпност. Тези престъпници се домогват до властта и станаха продължители на корупцията, която е преобладавала в комунистическата система. Успяха да надживеят няколко последователни правителствени промени и се внедриха в така-наречения законен бизнес, натрупвайки богатство чрез придобиване на бивша държавна собственост и избрани недвижими имоти.
Тъй като САЩ се стремят да установят по-добри отношения с България заради стратегическото й положение в Източна Европа и като ценен съюзник, налага се да дадем съвет за изключителна предпазливост и вземане под внимание тази непрозрачна сила в страната, която е в сърцевината на проблема с организираната престъпност и корупцията.
Привилегирована и поверителна информация
Доклад за проучването за Борисов
Анализ
Бойко БОРИСОВ
Генерал Бойко БОРИСОВ е Главен секретар на Министерството на вътрешните работи на България.
Той е роден на 13 юни 1959 год. в Банкя, предградие на София, столицата на България.
Баща му, Методи БОРИСОВ, до 1987 год. е служител на Софийско градско управление – МВР. Бил е началник на 2-ри сектор в столичната противопожарна охрана. Членувал в БКП. Уволнен заради подозрения в извънбрачна връзка (това се е третирало като неприемливо поведение срещу правилата, нарушаващо комунистическия етичен кодекс).
Майката на Бойко БОРИСОВ, Венета БОРИСОВА е починала преди няколко години. Била е начална учителка.
Сестрата на Бойко БОРИСОВ, Красимира Методиева ИВАНОВА е родена през 1956 год. В момента живее в София, кв. Княжево. Работи като лекар-педиатър в бившата ІІІ АГ-болница, Княжево. Има данни, че тя има участие в акционерното дружество, което е приватизирала болницата. Съпругът й е адвокат. Имат син, студент по право.
Бойко БОРИСОВ има дъщеря от разтрогнат брак – Венета, която учи в САЩ, Лос Анджелис. В момента Бойко БОРИСОВ съжителства (без брак) с приятелката си Цветелина БОРИСЛАВОВА.
Бойко Борисов завършва средно образование в гр. Банкя. Бил е секретар на комсомолската организация в училището. (бележка под линия: Членството в организацията на младите комунисти (или „Комсомол“) е било считано като начална точка за бъдещо членство в комунистическата партия). През 1977 год. кандидатства във Висшата специална школа на МВР в Симеоново, факултет „Държавна сигурност“, но e пренасочен и приет във факултет „Противопожарна охрана“, тъй като е считан за неблагонадежден от комунистическата партия с оглед миналото на дядо му – той е разстрелян на 22.09.1944 год. (13 дни след държавния преврат въздигнал на власт спонсорираната от Съветите комунистическа партия). Редовната си военна служба отбива в ШЗО-Плевен през периода 1977-1978 год. През 1982 г. Бойко БОРИСОВ се дипломира във Висшата специална школа на МВР в Симеоново като инженер по специалността „Противопожарна техника и безопасност“ и полицейски чин младши лейтенант.
Бойко БОРИСОВ е активен състезател по карате и е бил треньор на националния отбор по карате.
Бойко БОРИСОВ започва кариерата си в системата на МВР като командир на взвод в СГУ-МВР – „Противопожарна охрана“. По-късно е произведен командир на рота . Впоследствие Бойко БОРИСОВ е преназначен в ЦУПО (Централно управление на противопожарната охрана). В периода 1985-90 г. е преподавател и завеждащ катедра във Висшия институт за подготовка на офицери и научноизследователска дейност (ВИПОНД) на МВР. През този период защитава докторска дисертация.
Страница 5 от 17
Дата на отпечатване: 10 януари 2005
Източник #3
Привилегирована и поверителна информация
Доклад за проучването за Борисов
През 1989 год. е командирован с курсантски взвод в района на Каолиново, Дулово и района на Разград във връзка с масовите изселвания на местните жители в Турция. (Неговите твърдения в интервюта от 2001 г., че в този период е командвал батальон не отговарят на истината.)
През 1990 год., след падането на комунистически режим, отказва да подпише декларацията за деполитизиране, напуска системата на МВР и започва частен бизнес. Първите сведения за контакти, сътрудничество и общ бизнес с публично компрометирани лица и фирми са от този период.
През ранните 90, Бойко БОРИСОВ запозва общ бизнес (с ползването на общ офис в парк хотел „Москва“), с Младен МИХАЛЕВ (известен като Маджо), Румен НИКОЛОВ (известен като Пашата), босове на известната криминална групировка СИК.
Налични са данни, че охранителната фирма ИПОН, създадена от Бойко БОРИСОВ в началото на 90-те също е съпричастна към криминални деяния още от самото си създаване. Пример: Убито лице на 05 декември 1994 г. в района Зона Б5 (София). ИПОН е била наета за възстановяване на средствата, която убитият дължал на голяма българска корпорация. Случаят не е разкрит. Друг случай от същия период е кражбата на 500 000 лв. от касата в офис на ИПОН. Заподозреният автор на кражбата и неговата приятелка са намерени убити в района на Враца. Убиецът не е открит.
Предвид връзките на Бойко БОРИСОВ с организираната престъпност през 1998-2000 г. той е изучаван от Националната служба за сигурност (НСС), с цел привличането му за нащатен сътрудник на НСС. През този период Бойко БОРИСОВ редовно дава информация на НСС за действията на лидери на организираната престъпност в България. Трябва да се отчете, обаче, че е често срещана практика българските служби за сигурност да рекрутират (като агенти или нещатни сътрудници) на някои лица единствено за осигуряване на политически чадър в замяна на предоставяне на сенчести услуги в полза на конкретни управленски и/или корпоративни кръгове. Пример – Поли ПАНТЕВ, Косьо САМОКОВЕЦА, Славчо ХРИСТОВ и т.н.) Папката със събраните за Бойко БОРИСОВ материали и постъпилите от него доклади е била връчена на тогавашния директор на НСС ген. Атанас АТАНАСОВ и той е одобрил вербовката на Бойко БОРИСОВ. Тя обаче никога не се осъществява поради промените в НСС след парламентарните избори през 2001 г.
Понастоящем ИПОН е една от най-големите охранителни фирми в България (персонал: 800-900 гардове). Фирмата охранява важни клиенти в България – МОБИЛТЕЛ (най-големият мобилен оператор в България), тръбопроводите на рафинерията Нефтохим на ЛУКОЙЛ, хазартната фирма АЙ ДЖИ ЕМ, Първа източна международна банка (ПИМБ), известна като „банката на организираната престъпност“, застрахователя БУЛ ИНС (за когото се счита, че е контролиран от гореспоменатата криминална група СИК), къщите и вилите на Славчо ХРИСТОВ (бившият шеф на СИБАНК, считан за посредник на бившия премиер КОСТОВ в бизнес делата му), Николай МАРИНОВ (Маргина), Младен Михалев (Маджо) (и двамата известни като ключови ръководни фигури в криминалната групировка СИК).
През лятото на 2000 год. ИПОН поема охраната (физическа защита) на Общинска банка (София) след като е препоръчана от кмета на София Стефан СОФИЯНСКИ и бившия високопоставен офицер от службите
Страница 6 от 17
Дата на отпечатване: 10 януари 2005
Източник #3
Привилегирована и поверителна информация
Доклад за проучването за Борисов
генерал Сава ДЖЕНДОВ (б.ред. бивш началник на УБО). От 2001 год. ИПОН охранява и голямата фирма за производство на алкохол СИНХРОН ИНВЕСТ.
ИПОН охранява и бившия комунистически диктатор Тодор ЖИВКОВ от изхвърлянето му до смъртта му.
След като Бойко БОРИСОВ е назначен за Главен секретар на МВР, той прехвърля акциите си от ИПОН на своя приятел Добромир БАДЪНКОВ (бивш началник на направление „Охранителна полиция“ към СДВР, чийто син е служител на ГКПП-Аерогара София).
Новият премиер, бившият цар Симеон Сакс-Кобург ГОТА e охраняван от ИПОН и персонално от БОРИСОВ при частните му визите в България през 90-те.
Налични са данни, че Бойко БОРИСОВ е бил препоръчан за поста Главен секретар от бизнесмени и политици, заинтересовани да осигурят плавен преход на политическата власт към Симеон, запазвайки техния контрола и запазвайки структурите за криминални дейности, свързани с редица политици и установени по време на правителството на КОСТОВ.
Вярва се, че следните кръговете и лица са издигнали Бойко БОРИСОВ:
– о. з. ген. Любен ГОЦЕВ, о. з. ген. Бригадир АСПАРУХОВ (преди няколко месеца предложението той да бъде назначен като съветник на премиера предизвика скандал с оглед на възможния му достъп до класифицирана информация на НАТО и след ожесточен публичен дебат назначението му беше оттеглено).
– кръга БАНКЯ, имащ силни позиции в някои правителствени структури (МВР, МФ, Президенството) и с близки връзки с организираната престъпност – Чавдар ЧЕРНЕВ, Димитър СЪБЕВ, Максим ДИМОВ, Виктор ВЪЛКОВ, Ивайло ТРИФОНОВ, Славчо ХРИСТОВ.
За кратък период Бойко БОРИСОВ се налага като ключова ръководна фигура в МВР и публично акламиран харизматичен лидер (според изследванията на общественото мнение, той е най-популярният политик в България от последните години), въпреки липсата на професионална квалификация и опит, противоречивите му действия и популистките изказвания.
Вярва се, че бързото му развитие е улесенено от:
– атрактивно публично поведение на БОРИСОВ, представящо го като енергичен, силен и решителен човек, с воля и възможности да се бори с престъпността, противопоставен на невзрачната личност на министър Георги ПЕТКАНОВ;
– подкрепата от широк кръг политици, бизнесмени, собственици на медии и на организираната престъпност, които смятат, че той е правилният човек за запазването на статуквото, осигуряването на плавен преход на икономическата власт след изборите през 2001 г., и запазването на криминалните структури, създадени и/или процъфтяващи при правителството на КОСТОВ.
Бойко БОРИСОВ направи редица ходове, за да изпълни списък с противоречащи си задачи: да увеличи властта си в Министерството и влиянието си върху премиера, за да удовлетвори спонсорите си, да увеличи икономическата си
Страница 7 от 17
Дата на отпечатване: 10 януари 2005
Източник #3
Привилегирована и поверителна информация
Доклад за проучването за Борисов
мощ (счита се, че Бойко БОРИСОВ и неговите спонсори контролират значителна част от проституцията и каналите за трафик на дрога в България) и да постигне високо публично доверие и признание:
– Бойко БОРИСОВ не предизвика (или блокира вече започнати) разследвания за сегашни и предишни служители в Министерството на вътрешните работи (Генерал АТАНАСОВ, Славчо БОСИЛКОВ), за които има данни, че редовно са отклонявали средства от контрабандни канали, за да подкрепят кабинета и управляващата партия на КОСТОВ. За тези офицери се вярва, че имат съпричастност към мрежи, които систематично поддържат с вътрешна информация за дейности като наркотрафик, кражби на коли и трансфера им извън България – дейности практически неосъществими без информационна и техническа подкрепа от страна на полицейските и специалните служби. Още повече, че в някои случаи генерал БОРИСОВ публично поддържа такива компрометирани офицери, както и престъпници на високо ниво. Примери: възпрепятстваното разследване на НСС и НСБОП за Константин САМОКОВЕЦА; игнорираните сигнали, че генерал Атанас АТАНАСОВ контролира контрабандни канали през ГКПП-Русе. Бойко БОРИСОВ или негови близки са се срещали на няколко пъти с лидери на организираната престъпност – Младен МИХАЛЕВ (Маджо), Константин САМОКОВЕЦА (няколко срещи в неговия хотел в планинския курорт Боровец с близки на генерал БОРИСОВ), Георги ИЛИЕВ (бос на главния конкурент на СИК, наречената ВИС-2 криминална група, като има данни, че тяхната среща през януари 2002 завършва с жесток скандал). Въпреки, че Бойко БОРИСОВ редовно прави публични изявления, че министерството ще смачка организираните престъпни групи, неговите реални действия показват обратното.
– Бойко БОРИСОВ повиши или преназначи уволнени служители на Министерството, за които се вярва, че са замесени в престъпни дейности. Примери: Красимир ПЕТРОВ (директор на РДВР-Бургас), Стоян ВЕЛЧЕВ (зам.-началник на СДВР – МВР), Веселин ПАВЛОВ (зам.-началник на НСГП), Венцислав ВЕЛИКОВ (зам.-началник НСБОП), Николай НАЧЕВ (началник на икономическото направление в НСС), Янчо СТАНЧЕВ, Николай ГРИГОРОВ (началник служба „Полиция“ – СДВР), Васил ВАСИЛЕВ (бивш директор на Национална служба „Полиция“).
– Бойко БОРИСОВ успешно дискредитира и отстрани от политическата сцена началника на кабинета на премиера Стоян Ганев. Данните са, че той е предоставил на премиера компрометиращи материали за ГАНЕВ, подадена му от генерал АТАНАСОВ. Желанието му е било да неутрализира ГАНЕВ, който беше близък съветник на премиера с голямо влияние върху неговото мнение. Така генерал БОРИСОВ става най-близкият съветник на премиера и едновременно с това частично неутрализира Васил БОЖКОВ (известен като Черепа), бос на организираната престъпност, един от най-богатите хора в България, за когото има данни, че е свързан с БСП и е конкурент на бизнес групировката СИК и спонсор на ГАНЕВ. Има данни, че в момента БОЖКОВ се крие в Аржентина #1. Бойко БОРИСОВ открито каза в пресата, че няма амбиция за по-висок пост в правителството (прочит: „Като Стоян ГАНЕВ“) и признава единствено премиера като авторитет над себе си. Различни слухове са пуснати в обръщение, за да дискредитират напълно Стоян ГАНЕВ, включително слух, че Стоян ГАНЕВ е уволнен заради завършила с разрив хомосексуална връзка между него и премиера.
– Бойко БОРИСОВ систематично и публично надхвърля своите права и отговорности като главен секретар на МВР, като по този начин дискредитира вътрешния министър Георги ПЕТКАНОВ и установява два…
Страница 8 от 17
Дата на отпечатване: 10 януари 2005
Източник #3
Привилегирована и поверителна информация
Доклад за проучването за Борисов
властови центъра и модел на двойно подчинение в министерството. Той също така редовно атакува съдебната система и прокуратурата, карайки публиката да вярва, че съдебната система (а не МВР) е отговорна за нарастващата криминална активност в страната, като също така подобрява собствения си образ на решителен борец срещу престъпността, чиито инициативи са блокирани от скованата съдебна система.
– Бойко БОРИСОВ решително опитва да неутрализира конкурентните престъпни групи (Васил БОЖКОВ Черепа, ВИС-2, „бившите барети“). Данните са, че отдавнашната остра непрязън между боса на ВИС #2 Алексей ПЕТРОВ и Бойко БОРИСОВ (респективно между свързаните с тях Младен МИХАЛЕВ (Маджо) и Румен Николов (Пашата)) прераства в открит конфликт когато Бойко БОРИСОВ е назначен за главен секретар на МВР. Причините: страхът на Бойко БОРИСОВ, че Алексей ПЕТРОВ държи компрометираща информация за него; подкрепата на влиятелни еврейски бизнесмени за Алексей ПЕТРОВ (близка връзка с бившия посланик на Израел Давид КОЕН); силните позиции на Алексей ПЕТРОВ в Главна прокуратура (Никола ФИЛЧЕВ) и във Военна прокуратура, както и в някои служби на МВР (Филко СЛАВОВ), и политически партии. (Надежда МИХАЙЛОВА, бивш външен министър и настоящ лидер на опозиционния Съюз на демократичните сили). Има данни, че Алексей ПЕТРОВ (бивш командос от отряда за специални операции) е имал реални шансове да бъде назначен за шеф на НСБОП. Следва опит за убийство на Алексей ПЕТРОВ, последван от координирана медийна атака срешу структурите свързани с ПЕТРОВ, довела до временната му неутрализация. Паралелния резултат е отклоняване на общественото внимание от развиващия се скандал с подозирано участие на генерал БОРИСОВ в корупционна схема свързана с приватизацията на тютюневия монополит БУЛГАРТАБАК, разкрита когато медиите публикуват запис от среща между Майкъл ЧОРНИ с Георг ЦВЕТАНСКИ, инвестиционен капиталист и съветник по сделката.
– Активен пиар, насочен към създаване на силен образ на Бойко БОРИСОВ като успешен правителствен служител, за улесняване на политическата му кариера и неутрализиране на потенциална опозиция от страна на Президента, парламентарните партии и други социални кръгове. Тряба да отбележим много публикации в иначе сериозни и достоверни медии, които непристойно игнорират или изкривяват публично известни факти за генерала и неговите дейности. Въпреки това, има голям брой български интелектуалци и представители на горния сегмент на средната класа, които не вярват на тези медийни кампании. Трябва да се отбележи, че докато над 80% от медийните публикаии са позитивни за генерал БОРИСОВ, около 80% от анонимните постинги в интернет форумите са негативни.
– Когато други възможности не са налични, генерал Бойко БОРИСОВ директно оказва натиск над журналисти и собственици на медии. Пример: На 2-ри февруари 2002, известната разследваща радиожурналистка Виза НЕДЯЛКОВА анонсира компрометиращи факти за генерал БОРИСОВ в редовната си седмична рубрика по РАДИО НЕТ. В края на програмата тя обеща да разкрие още компрометиращи данни за действията на генерал БОРИСОВ следващата седмица. След излъчването генерал БОРИСОВ лично е говорил с Андрей РАЙЧЕВ, известен социолог и медиен собственик, съпруг на НЕДЯЛКОВА. Следващата емисия на програмата не разкри никакви допълнителни
Страница 9 от 17
Дата на отпечатване: 10 януари 2005
Източник #3
факти за генерал БОРИСОВ, както беше обещано преди това. Нещо повече, по-късно НЕДЯЛКОВА беше уволнена от радиото, където беше програмен директор. #3
– Изграждането на добри персонални контакти с премиера, президента, лидерите на всички големи политически партии и социални групи. Пример: Бойко БОРИСОВ персонално е настоявал пред шефа на Националната служба охрана (НСО) да не се снема персоналната охрана от НСО на Надежда Михайлова, въпреки че тя не е имала право на такава след като нейната партия загуби изборите.
– Изграждане на добри персонални контакти с представителите на чужди държави и оказване на неразрешени услуги. Пример: през м. май 2002 американски представител е посетил генерал БОРИСОВ в неговия кабинет в МВР и е попитал дали българските специални служби могат да подслушват комуникациите на посолството на Иран. Нарушавайки вътрешните правила, генерал БОРИСОВ лично завел американския представител в командния център на СОТИ и открито попитал служителите дали е технически възможно да се подслушват комуникациите на иранското посолство. Достъпът до този център е стриктно ограничен за малък брой оторизирани служители.
– Изграждане на публичен образ на човек, който има доверието и уважението на ключови американски и европейски официални лица от полицията и службите, както и от членове на Дипломатически корпус в България (пример: широко рекламираните благотворителни тенис мачове с чужди дипломати). Това се реализира и чрез многобройни визити и срещи с официални лица (пример: новият директор на ЦРУ MCLAUGHLIN, директора на ФБР, високопоставени германски полицаи и т.н. – вижте статиите в Приложение C), които са широко отразени (понякога тяхното значение е силно преувеличено) от българските медии. Пример – статия в ежедневника СТАНДАРТНЮЗ (б.ред. електронната версия на в. Стандарт) за посещението на Бойко БОРИСОВ в САЩ (17 юни 2004): „Въпреки обичайната дискретност на такива визити във Вашингтон, говореше се, че покрай главния секретар на МВР генерал Бойко БОРИСОВ е имало необичайна активност. БОРИСОВ беше приет от всички зам.-директори и се снима с тях. По-късно към тях се присъедини и действащият директор на ЦРУ Джон MCLAUGHLIN. Много необичайно за ЦРУ е всички тези хора да се събират заедно, разкриха източници на СТАНДАРТНЮЗ. По пътя към вечерята маршрутът на колите е бил леко променен, за да могат гостите да покажат на генерал БОРИСОВ нов магазин, продаващ български вина. Отговаряйки на въпрос на СТАНДАРТНЮЗ: какво да се очаква след такива необичайни прояви, беше ни отговорено: следете внимателно събитията.“
Цветелина БОРИСЛАВОВА
Приятелката и близка бизнес партньорка на генерал БОРИСОВ, Цветелина БОРИСЛАВОВА Карагьозова (известна като „Цеца Секса“) е родена на 27 септември 1958 г. в София. Баща и Борислав КАРАГЬОЗОВ е бил офицер от тайните служби в различни български посолства (САЩ, Индонезия и Румъния) до 1989 г. Майка и Веселина КАРАГЬОЗОВА е родена на 29 юни 1929 г. Преди комунистическия преврат от 1944 г. тя е мажоритарен акционер в CHEMISOL, компания за търговия с химически продукти, базирана в Стара Загора.
Страница 10 от 17
Дата на отпечатване: 10 януари 2005
Източник #3
Цветелина БОРИСЛАВОВА има две дъщери от предишния и брак със Стефан АБАДЖИЕВ, син на високопоставени комунистически функционер и посланик в Румъния Иван АБАДЖИЕВ.
До 18-я си рожден ден Цветелина БОРИСЛАВОВА живее със семейството си основно в чужбина. Завършва средно образование в училището в руското посолство в Румъния. Започва да изучава философия в Румъния, но напуска поради преместването на баща и в България. Дипломира се в Софийския Университет, в специалности английска и испанска филология. След дипломирането си работи в компанията за външна търговия ИНКО, свързана с тайните служби и според някои данни, занимаваща се с промишлен шпионаж. Едновременно с това изучава Международни икономически отношения в УНСС в София. След това е регионален представител за Балканите на международен производител на автоматични системи. След това работи в държавната компания ГЪВКАВИ АВТОМАТИЗИРАНИ ПРОИЗВОДСТВЕНИ СИСТЕМИ (ГАПС). През 1989 г. напуска компанията и започва частен бизнес.
На 23 март 1977 Цветелина БОРИСЛАВОВА е тежко ранена при опит за убийство.
В момента Цветелина БОРИСЛАВОВА е председател на Надзорния съвет и голям акционер в СИБАНК (Стопанска и Инвестиционна Банка, бившата Българо-Руска Инвестиционна банка – БРИБАНК), известна като „банката на КОСТОВ“ при предишното правителство. Цветелина БОРИСЛАВОВА беше назначена за Председател на Надзорния съвет на СИБАНК през октомври 2001, след споразумение постигнато с преговори (с участието на Бойко БОРИСОВ) със Славчо ХРИСТОВ в Гърция по-рано през същата година.
Страница 11 от 17
Дата на отпечатване: 10 януари 2005
Източник #3
Следва: Част II Бизнес партньори и свързани фирми
#1 Информацията за укриването на Васил Божков в Аржентина не може да се потвърди от публични източник.
#2 Алексей Петров е посочен на различни места като бос на ВИС и на СИК.
Коментарите преди…
След публикацията на статията в „Конгрешънал Куотърли“ Бойко Борисов я определи като поръчков материал за злепоставяне на партията му ГЕРБ. Той посочи, че зад нея стоят лидерът на ДСБ Иван Костов и депутатът от ДСБ Атанас Атанасов, както и министър Румен Овчаров от БСП.
Вътрешният министър Румен Петков от БСП обаче опроверга написаното в публикацията и каза, че МВР няма да разследва твърденията.
Прокуратурата също заяви, че няма да се самосезира, защото няма ясен източник на информацията.
Президентът Георги Първанов нарече публикацията „антибългарска“ и „обидна“.
ДСБ излезе със становище, в което се настоява прокуратурата, президентът и Комисията по вътрешен ред и сигурност да реагират и да проверят информацията за криминалното минало на Бойко Борисов.
… И сега.
Пред Биволъ генерал Атанасов отрече компрометиращата информация за него в доклада. Според него Борисов никога не е бил разработван от НСС. „Нито едно от тези лица не е било на вниманието на контраразузнаването, защото е нямало причина“ – каза той. Според него внушението, че Поли Пантев е бил негов агент е пуснато от покойния Цвятко Цветков. „Аз му чух името като го убиха“ – каза още Атанасов и уточни, че впоследствие официално е било обявено, че Пантев е бил сътрудник на криминална полиция в Софийско градско управление.
Иван Костов каза за Биволъ, че в ДСБ са запознати с доклада. Той потвърди още, че становището на ДСБ, публикувано на сайта на партията преди 5 години още е актуално и призивът към институциите за проверка на данните в доклада важи и сега. Попитан защо след като не са видяли реакция на институциите от ДСБ не са дали доклада на пресата Иван Костов отговори, че в ДСБ има принцип „да даваме на медиите становища и коментари, които са само на ДСБ“.
Биволъ се свърза с Виза Недялкова по повод изнесеното в доклада, че Борисов е оказал натиск за спиране на поредицата предавания чрез съпруга и Андрей Райчев. Виза Недялкова категорично отрече, че и е оказван натиск. „Борисов ми се обади лично на мен и ми говореше на „ти“ – спомня си тя. Главният секретар бил недоволен, че Недялкова не го е потърсила, макар че тя на три пъти пробвала да получи коментар от него чрез пресцентъра на МВР. Оказало се, че от пресцентъра не предали нейното запитване на Боросов. Недялкова отрече също, че е била уволнена заради този случай. „Радио НЕТ спря по икономически причини“ – каза тя.
На вниманието на CRIM
Този доклад е част от станалите публични данни за криминалното минало на настоящия български премиер Бойко Борисов и ще бъде предоставен на Специалната комисия за борба с организираната престъпност, корупцията и прането на пари в Европейския парламент. Другите документи предоставени до момента са следните:
– доклад на посланик Джон Байърли с най-висок гриф на секретност, изтекъл в Уикилийкс, в който се твърди, че ЦРУ е потвърдило данни за участието на Борисов в мащабен трафик на амфетамини, източване на горива и пране на пари през банката на Цветелина Бориславова.
– доклад на посланик Джон Байърли за българската банкова система, в който се твърди, че банката на Цветелина Бориславова СИБАНК е „гнила ябълка“, замесена в пране на пари от престъпната дейност на Бойко Борисов.
– обяснения на бившия охранител на Бай Миле – Васил Костов – Кеца, протоколирани в заседание на Шуменския окръжен съд по делото „Килърите“, в които той твърди, че постът на главен секретар за Борисов е купен от български престъпни босове от СИК и Сретен Йосич.
– доклад на западна разузнавателна служба, разпространен от БГНЕС, в който се твърди, че Бойко Борисов е осъществил контакти през посредници с известен сръбски контрабандист.
Източник: Биволъ
- България – „съучастник” в геноцида на евреите?
Даниела Горчева, списание „Диалог“, Холандия
.
„Уникалната история на българското спасение, най-обхватното и най-драматичното спасение на евреи по време на Втората световна война, си заслужава да бъде разказана.”
проф. Михаел Бар- Зоар
„Единственото, което комунистическият режим споменаваше по повод това най-достойно и човечно дело в новата ни история беше една лъжа…Режимът в България отказваше на българската нация не само правото на гордост, но и правото да има пример, който да следва…
Нормалното поведение на нацията се поддържа най-добре от нормални институции. Такива през Втората световна война в България имаше в значително по-голяма степен отколкото в повечето европейски държави. ”
Филип Димитров
„Група български евреи поде инициатива за гора и паметник на цар Борис Трети в мемориалната Градина на спасените в Тел Авив, но друга група български евреи яростно се противопостави, в резултат на което паметникът бе махнат.”
Леа Коен, през 2008 г.
На 5 октомври 2012 г. в хотел „Радисън” в София бе открита тридневна конференция на тема „Да опознаем миналото си” под егидата на Български хелзинкски комитет (БХК). В официалното съобщение на сайта на БХК се казва черно на бяло, че целта на събитието била, цитирам: ”третирането на евреите от българската държава да се разгледа комплексно – да се обсъди както спасяването, така и съучастието в геноцида.”
Съучастието в ГЕНОЦИДА?
Да оставим настрани грозния израз „третирането на евреите от българската държава”, вместо по-неутралния и не издаващ предубеденост израз „отношението на българската държава към евреите”.
От анонса на БХК обаче излиза, че поканените на конференцията „изтъкнати български и чуждестранни учени и публицисти” са поканени
не да дискутират дали може да се говори
– за съучастие на българската държава в изселването (не и в геноцид във внушавания му смисъл на планирано изтребление) на евреите от Беломорието и Вардарска Македония
ИЛИ става дума
– за изпълнение на нареждане на външна, могъща и непреодолима сила (нацистка Германия).
А били поканени да разгледали „съучастието” на българската държава априори в… геноцида на евреите.
Употребата на членуваната форма (съучастиеТО) предполага, че то вече е доказано, прието и не подлежи на обсъждане.
В такъв случай следва да се зададе въпросът кой компетентен международен съд, коя всепризната световна институция призна „съучастието на българската държава в геноцида на евреите”, доказвайки геноцидната цел на българската държава спрямо евреите по времето на Втората световна война и оттам и „съучастието” й?
Нюрнбергският трибунал? ООН?
Отговорът е – никой компетентен международен съд, никоя всепризната световна институция.
Триумфираща балканска подмяна на понятията
Едва ли има нужда тъкмо на БХК да се обясняват правните понятия „геноцид” и „съучастие в геноцид”.
За мен лично е изключително разочароващо, че дълбоко уважавана правозащитна организация като БХК може да попадне в споменатата от Татяна Ваксберг „необяснима лекота в подмяната на цели категории и понятия”, която по думите й триумфира на Балканите за изненада на западната историческа и правна наука (виж: Татяна Ваксберг. „Милошевич и Трибуналът”, София 2006 г., стр.157).
Ето защо като организатор на събитието, Български хелзинкски комитет или ще трябва да поднесе извиненията си на българската общественост, а също и на участниците в конференцията за това нелепо съобщение, израз на правно и историческо невежество, или да докаже по БЕЗСПОРЕН и правно издържан начин „съучастието на българската държава в геноцида на евреите”.
Опасявам се, че мълчанието по въпроса ще нанесе тежък удар върху авторитета на Български хелзинкски комитет, който действително върши изключително полезна работа в България. А без необходимия авторитет БХК няма да може да изпълнява мисията си. Която, пак повтарям, е важна и необходима за държава като България, където правата на човека, меко казано, не са на висота.
„Съучастие” или изпълнение на нареждане?
Съучастието в дадено престъпление напълно изключва действия под принуда от страна на „съучастника” и задължително предполага съучастие на равна основа с останалите му съизвършители, съинициатива и предварително знание (и съзнаване) на престъплението, както и одобрението му.
Българските административни власти* по германско пълномощие в Беломорието и Вардарска Македония – земи, които са част от завладените и окупирани от нацистка Германия територии по време на Втората световна война, действат по нареждане на германския окупатор (който според международните конвенции за водене на война е отговорен временен суверен), точно така, както и например, местните полицейски власти в окупирана Холандия по нареждане на германския окупатор, извършват практически действия, свързани с принудителното изселване на евреите от Холандия.
Но както холандските власти, така и българските власти не само не са инициатори на тези принудителни изселвания, но и едните, и другите не могат да бъдат обявени за съучастници в геноцид, защото и представа нямат какво е планирала нацистката държава на Германия да предприеме с тези хора.
По времето, когато се извършват тези, пак повтарям – по нареждане на германския окупатор депортации, включително на евреите от Беломорието и Вардарска Македония (а именно през пролетта на 1943 година), НИТО една държава в Европа или в света, вкл. и българската, не подозира за съществуването на строго секретния план на нацистката държава за изтребване на евреите (план одобрен на тайна конференция, проведена в Берлин на 20 януари 1942 година). И това е доказано в стотици изследвания по темата.
А ако „изтъкнати учени и публицисти” твърдят нещо, което е известно единствено на тях и напълно неизвестно досега в сериозната световната историческа наука, а именно – че през пролетта на 1943 година единствено българската държава в цял свят е ЗНАЕЛА за строго секретните решения на нацистка Германия, ще трябва да го докажат. Но не по метода: „така е, вярвай ми.”
Спекулативното използване на днешни знания, които автоматически да се приписват и на тогавашните български власти е не само некоректно, но и неморално.
Депортацията – срамна практика на Втората световна война
Принудително изселване на хора по етнически или религиозен признак днес е престъпление, но не и според дотогавашните международни конвенции за водене на война и за жалост депортацията е срамна практика на Втората световна война не само от страна на нацистка Германия, която обявява евреите в Европа за свои „врагове”, а и от страна на съюзниците: Сталин депортира в Сибир цели „вражески” народи, като кримските българи, татари, чеченците и т.н., американската държава депортира своите американски граждани – японци, защото ги смята за „вражеско” население, британската държава депортира своите британски граждани – германци, защото ги смята колективно за „вражеско” население.
Всъщност, дори Четвъртата женевска конвенция от 1949 г. допуска при определени условия и ограничения изселване на цивилно население (вж чл.49). Апропо и днес има държави с претенции, че са демократични, които изселват цивилно население, оправдавайки се, че това население заплашва тяхната сигурност.
Логичен и правен абсурд
Да се говори за съучастие на българската държава в „геноцид” на евреите през Втората световна война без и най-малкото нейно знание за същинската цел на нацистка Германия и години преди възникването и даването на съдържание на понятието „геноцид” и криминализирането му, е и логичен, и правен абсурд, доказателство за отсъствие на елементарна човешка грамотност.
Да опознаем миналото си – добре, но как?
Що се отнася до темата на конференцията, тя е чудесна, но миналото няма как да бъде опознато нито с една-единствена конференция, нито с невежествени сензационни изхвърляния, а с дългогодишни добросъвестни и компетентни изследвания, подкрепени с неопровержими факти като спорните въпроси се дискутират открито и аргументирано, а не тук-таме някой факт да се вади от контекста на времето и да се правят недопустими обобщения.
Тъй като конференцията не бе достъпна за всеки, а само за специално поканени, смятам, че една открита дискусия ще е полезна и за обществото, и за участниците в конференцията.
По тогата се посреща, по ума се изпраща
Докато пишех този текст, във в. „Дневник”, в рубрика „Балкани” бе публикуван отзив за проведената конференция със заглавие „Учени настояха България да признае вина за избиването на 11 000 евреи”.
Не ми е известно България да е участвала, когато и да било, в избиването на 11 хиляди евреи, за да „признае” подобна „вина”, но не е зле да се напомни на въпросния учен, който си позволява да приписва колективна вина на днешни българи (70 години след трагичните събития) със смехотворни приказки като :“Вие сте герои спасители, но също и брутални убийци и хладнокръвни потисници”, че точно това правеха именно Сталин и Хитлер – приписваха колективна вина на цели народи.
Разбира се, това че някой е „учен” далеч не е доказателство за неговата компетентност, обективност и правота, независимо дали е български, американски, македонски и пр. Едва ли е нужно да напомням, че и България си има един печално известен учен, който си позволи подобни манипулации, при това историк, а за жалост даже беше и президент на страната и чиято „компетентност”, „обективност” и „морал” са публична тайна.
Известна е и „обективността” на университетската преподавателка по история Искра Баева, която очевидно пред историческата истина предпочита партийната пропаганда, след като си позволява публично да твърди черно на бяло, че диктаторът Тодор Живков „е добър политик и държавник, който мисли не толкова за своето собствено битие и богатство на семейството, а за държавата” …
Така че учени всякакви и това че някой е „учен” още не значи, че е прав в тезите си, а опитът да се придаде тежест на конференцията с твърдението, че в нея са взели участие „изтъкнати учени и публицисти” е неуспешен, доколкото по дрехата (тогата) се посреща, но … по ума (компетентността, обективността, интелекта) се изпраща.
Историята им до колене
А ако някой си въобразява, че историята му е „до колене” и че с манипулативни тези ще смае света, много се лъже. Вярно е, че докато истината си върже обувките, лъжата ще обиколи няколко пъти света, но е вярно и че истината винаги е била по-силно оръжие от лъжата.
Защото всеки може да прочете документите от съдебния процес срещу Айхман в Йерусалим, воден във време, когато хората все още помнеха ясно събитията. Има ги и на интернет.
И защото не друг, а прокурорът Яков Бар-Ор – и то въз основа на документи от германските архиви и на свидетелските показания по време на процеса, заявява категорично и недвусмислено: „Борис е бил герой. Той напълно е блокирал Айхман и е защитавал българските евреи.” **
На страната на жертвите – да, но не за сметка на историческата истина
Съжалявам единствено, че уважавани от мен правозащитници в искреното си човешко желание да застанат на страната на жертвите, така са се увлекли, че не забелязват как неусетно са преминали от страната на … палачите на историческата истина.
И не заклеймяването, а просвещението е единственият начин да се бориш с някои тревожни явления, резултат от невежество и политически манипулации.
А тъкмо идеята за предизвикване на възхищение и гордост от извършеното хуманно дело споделят и членовете на ръководството на Anti-Defamation League (просветителска организация, която чрез знания се бори с нетолерантността и неправдата) Абрахам Фоксман и Хауърд Берковиц.
Ето какво ни казват те: „Трябва да се пише за достойното поведение на България през мрачните дни на Холокоста, за да бъде бляскав пример за бъдещите поколения навсякъде по света и за да предизвиква гордост у младите българи.”
Колко евреи от всяка страна стават жертва на Холокоста?
(източник: Encyclopedia of the Holocaust)
Austria – 50,000 – 27.0%
Italy – 7,680 – 17.3%
Belgium – 28,900 – 44.0%
Latvia 71,500 – 78.1%
Bohemia/Moravia– 78,150 – 66.1%
Lithuania – 143,000 – 85.1%
Bulgaria – 0 – 0.0%
Luxembourg 1,950 – 55.7%
Denmark 60 – 0.7%
Netherlands 100,000 – 71.4%
Estonia 2,000 – 44.4%
Norway 762 – 44.8%
Finland 7 – 0.3%
Poland 3,000,000 – 90.9%
France 77,320 – 22.1%
Romania 287,000 – 47.1%
Germany 141,500 – 25.0%
Slovakia 71,000 – 79.8%
Greece 67,000 – 86.6%
Soviet Union 1,100,000 – 36.4%
Hungary 569,000 – 69.0%
Yugoslavia 63,300 – 81.2%„Аз се гордея с тази нула – като българин, като гражданин и като човек!”
(из стенограмата на 417-то заседание на 38-то Народно събрание, проведено на 27 юли 2000 година)
Дянко Марков: Не става дума и за това дали израелската държава и еврейският народ свалят една или друга плоча. Това е тяхно суверенно право – да преценят кой има заслуги за съдбата на техните съотечественици в епохата на Втората световна война, кой има вина и как да се постъпи с едни или други. Ние не можем да внушаваме или да кажем: „Моля, оставете плочите. Направете паметник на България.“
Но ние имаме едно преимущество спрямо всички други европейски народи, които през Втората световна война бяха под егидата на Германия. Това наше преимущество е изразено в тази именно карта, която аз я оставям тук като документ и в която карта американският историк Раул Хилберг в книгата си „Унищожението на европейските евреи“ тази именно карта посочва. Тя е ползвана и аз я имам в немския превод от книгата, издадена от немския историк Хайнц Хьоне в Хамбург през 1966 г. под надслов „История на SS – орденът „Мъртвешка глава“. В тази карта, уважаеми госпожи и господа, са посочени… (Шум и реплики. Предава картата на председателя на НС).
Дянко Марков: В Полша са унищожени 90 на сто от евреите, в Германия, Австрия и Чехословакия – 50 на сто, в Румъния – 34 на сто; в Холандия, Белгия и Люксембург – 56 на сто: в Дания – 1,5 на сто. Всички други са спасени чрез лодки.
В България седи нула! Срещу името на България седи нула, господа! (Силни ръкопляскания и възгласи „Браво!“ от блока на ОДС.)
И това е паметната плоча за хората, които спасиха българските евреи. Тази нула – аз се гордея с тази нула като българин, като гражданин и като човек! (Ръкопляскания от блока на ОДС.)
Акад. Благовест Сендов оспори тази нула и каза: „Цар Борис е изпратил 11 343, на унищожение в лагерите Треблинка и другите лагери в Полша.»
Цар Борис не ги е изпратил! Ето ви друга карта! Заповядайте, уважаеми господин председателю (подава картата). Ето ви друга карта – издание на вестника “Дас Райх” на Гьобелс, в която карта Беломорието и Македония са посочени “под българско управление” – за разлика от Добруджа, която е включена в българската държава.”
Това е откъс от изказването на Дянко Марков пред Народното събрания, което години наред беше фалшифицирано от български комунисти с изваждането на едно-единствено изречение от контекста, което изречение допълнително бе преиначавано, „доукрасявано” и манипулирано. За жалост към този хор се включиха и правозащитници, които не си дадоха труда да прочетат стенограмата и да разберат за какво говори Дянко Марков. А той коментираше единствено правната, не и моралната страна на проблема и поясни, че според Хагската конвенция за водене на война депортацията на „вражеско” население във време на война не е военно престъпление, давайки пример с депортацията, която американската държава предприема спрямо своите американски граждани от японски произход. И никъде и никога не е твърдял, че евреите са „вражеско население” за България, напротив – и от стенограмата, както и от коментара му ясно се разбира, че визира нацистка Германия, която смята евреите за „вражеско” население.
Демагогията като част от „морала”?
Що се отнася до морала, повече от съмнителни са тия „моралисти”, които настояват днешни хора да признаят „вината” на някогашни.
Още повече, че част от участниците в конференцията, които днес, със задна дата безстрашно размахват показалец, едва ли ще поискат да дискутират какво достойно действие извършиха самите те по време на комунистическия режим, в който живяха. Или напротив, без свян и угризения се възползваха от привилегиите си на деца на комунистическата номенклатура? Къде им беше тогава моралът, който днес така щедро раздават?
Всъщност, няма противоречие, защото нито тогава, нито днес са се отличавали с морал. Иначе не биха правили опит да изопачават историческата истина. Демагогията никога не е спадала към моралните ценности, напротив.
–––––––––––––––––––––––-
* В Холандия има един израз ”кмет във време на война”, който говори за целия драматизъм, пред който местните власти са изправени при изпълнения на задачи, дадени „отгоре”. Особено, когато властта над теб е окупационна. Не случайно цар Борис Трети казва, че евреите в Беломорието и Македония са „изгнаници на хитлеровото военно командване”. Те не са под юрисдикцията на българската държава и тя не може да предотврати тяхното изселване. Отказът на българските власти да изпълнят това нареждане на германския окупатор, със сигурност нямаше да предотврати депортацията, но вероятно щеше да има жестоки последствия и за населението в тези земи, и за евреите в България, и за българските граждани.
** Вж The News and Courier, 22 май 1961 и други американски вестници от същата дата:“ was a hero. He absolutely blocked Eichmann and protected Bulgaria’s Jews.“
- Свинските черва
11 октомври 2012 г., София, България. Росен Плевнелиев даде своята номинация за член на Конституционния съд. Той се спря на главния прокурор Борис Велчев.
По-рано днес обвинител номер 1 заяви, че не може да предполага какъв може да бъде изборът на държавния глава, без да му мине през ум, че той самият ще бъде номиниран от него.
Източник: БЛИЦ
(*Оригинално заглавие: „Президентът номинира Борис Велчев за член на КС“)
Из коментарите:
Spiro Perov: Top Commenter Плевна, не сери на метеното… Опичай си мозъчето увреме и оттегляй кандидатурата, да не ми станеш Черен Петър…
Tihomir Pavlov: Top Commenter AKO TOVA E VERNO PREZIDENTA NA BOKO STE GRIZNE DARVOTO ZA SLEDVASHT MANDAT.ISTINATA E, CHE VSICHKI SA KOMUNISTI SAMO CHE OT RAZLICHNI PARTII, OPRAVYAT SI JIVOTA ZA GODINA DVE I POSLE…KOITO MOJE DA SE SPASYAVA TAYA KOCHINA BG NYAMA DA SE OPRAVI NIKKOGA.
1.уф: НАВЪРЗАНИ СА КАТО ЧЕРВА – НЯМА ОТЪРВАНЕ!!
2. vanko: ВСИЧКО ПРОДЪЛЖАВА ПО СТАРОМУ.И НИЩО НЕ СЕ ПРОМЕНЯ.И ТАКА 23 ГОДИНИ ПРЕХОД.
4. Valentina Да,това е капката, която преля чашата! Никакъв герб догодина, никакви тикви, вождове и индианци! Екатерина Микайлова също е номинирана от парламента,защото и ДСБ са около 1% и нямат шанс догодина да минат 4%. Всичко е договорки между управляващите за сметка на хората, и доверието към Борисов след зимата ще е 70% недоверие и 30% доверие!
6. сиси: Как може! Нека се радват сега тези, които гласуваха за пастирката. Как може да номинира човекът, който с бездействието си 7години ни доведе до това да сме най-корумпирани и ненаказани. И сега това продължава! За всички е ясно,че Велчев е силно зависим и послушен.
7. Роси: Добра приемственост! Мекерето на агент Гоце Сирищника, дал своя принос в корумпирането на Прокуратурата, опънал чадър над знайни и незнайни бандити и крадци – в КС. Супер, Плевнелиев! Ето така се гради България!
8. xaxa Те комунистите нали се подкрепят един друг… Муахахахаха! Само буквите на партията-майка различни, а едни и същи боклуци.
9. DJ King of the Universe: Плевнелиев се подигра с хората,които го избраха, предаде доверието им и им удари един червен комунистически шамар, много жалко! Селянина си оставя селянин за цял живот, както и червения комунист си остава червен комунист, може само да потъмнее до тъмно червено!
12. номера: Стари масонски номера! ГЕРБ и БСП си играят задкулисно. Помните ли като накараха Искров да си подаде оставката от БНБ? Е, той я подаде, а те на другия ден го избраха пак него! Още тогава народът трябваше да се усети, че го ментосват. Бягайте!
26. Посерко Спинишев: Браво Росене, така трябва!!! Верен син си на Комсомола, на Партията майка, не ни излъга. Твоята номинация на нашия човек Борис Велчев е жесток удар срещу всички антипесовски партии. За това ние ще те номинираме за наградата Почетен Пес.
34. 111 С този ход на Плевнелиев губят още поне 15 процента от гласовете за следващите избори! Бойко номинира Плугчиева, а тоя путю – Велчев.Да са им живи и здрави! Повече няма да сглупим да им дадем гласа си! Мръсни комунистически подлоги!
41. arhar Някой още съмнява ли се , че ГЕРБ са част от статуквото ? Нима Б.Б. не е зависим от ДС ? Вече всичко е ясно! Гоце говореше за ‘ приемственост в политиката ‘ , а Плевнелиев за ‘ последователност в политиката ‘, което си е като ‘ Рапорт даден – рапорт приет! ‘ Т. Дончева каза в прав текст, че кръгът ‘ Монтерей ‘ и сега са във властта, като имали влияние и сред някои от БСП, и излезе напълно права за това – фактите го потвърждават! Американските посланици много ясно са ги казали нещата в своите доклади. Някой още съмнява ли се в това? А Б.Б. казваше, че не бил зависим от ДС … Ха – ха! Някой още съмнява ли се в скритата тройна коалиция между Боце, Гоце и Доган? П.П. Радвам се, че Б.Б. вече не споменава името на Св. Йоан Кръстител в публичното пространство!
42. yuzzvНежният президент предлага хлъзгавия Главен прокурор за консституционен съдия. Каква идилия…. Сега трябва да изберат Янаки Стоилов за Главен прокурор и да върнат седми ноември като национален празник…Борис Велчев … няма нито един ден практика. Преписвал е отнякъде научни трудове. Става преподавател, после съветник на Гоце, а последните седем години административен началник на прокуратурата. Като главен прокурор аз не помня да е написал нито един обвинителен акт или да е влизал в съд. зала да подържа обвинение.
43. Агент Райко Поздравявам съпругът на госпожа Плевенлиева за този избор. Все пак ние партийците трябва да се подържаме. Браво на него за това, че не е забравил от къде е тръгнал и благодарение на кой сега е там. Не е забравил за веселите игри на плажа на Евсиноград със своето другарче Борко Велчев. Гордея се как пред очите ми Росенчо израстна от нерешителен комсомолски секретар до мъжествен държавен глава. Радвам се,че оплюваната от всички ДС успя да направи от един кротък и послушен юноша такъв боец. Браво и напред.
- Пропихме се от бедност – отказваме се от месото, но не и от алкохола и цигарите
Безпаричието тласка българина към пиене и пушене. Готови сме да се откажем от светлина и топлина в дома, готови сме да не ядем месо, но не и да се откажем от пороците. Може и да не ни се вярва, но това сочат данните от последното проучване на НЦИОМ.
Ако парите не стигат,
74% от сънародниците ни гасят крушките,
73% отказват месото и деликатесите,
42 % не се чуват с близки и приятели по телефона, а
39 % спират да купуват лекарства.
Едва ¼ от анкетираните обаче отказват пушенето, 1/3 не посягат вече към чашката.
По притеснителното е, че въпреки огромните летни задръствания към морето се оказва, че повече от половината българи не са ходили на почивка тази година. Най-често това са били хора между 30 и 49 години, столичани, както и домакинствата с доход до 300 лв. на човек.
Липсата на пари кара българина логично да ограничи разходите си за луксозни стоки, услуги и развлечения.
От дрехи се лишават 79% от хората, а
от обувки – 78%.
Около 80% пък са спрели да ходят на барове и ресторанти.
Източник: Vsekiden.com
- Почему молчали болгары?
Статья сайта glagol-info.com
Фото: glagol-info.com 2 октября. В Национальном дворце искусств «Украина» в Киеве проходит Международный саммит по проблемам защиты прав национальных меньшинств «Опыт Украины для мира». На трибуну поднимаются высокие гости. Зал рукоплещет Президенту Украины В.Ф. Януковичу, представителям ЕС по правам человека и по делам национальных меньшинств. На трибуне сменяют друг друга выступающие: депутат Европарламента, член комитета по международным отношениям Александр Мирский, депутат Народного собрания Венгрии Тибор Сони, вице-премьер-министр Украины Раиса Богатырёва, советник Президента Украины, руководитель Главного управления по гуманитарным и общественно-политическим вопросам Администрации Президента Украины Анна Герман, народный депутат Украины, основатель Института по правам человека и предупреждения экстремизма и ксенофобии Александр Фельдман и многие другие.
Зал внимательно слушает. Тема, которая обсуждается на саммите, животрепещущая, она волнует каждого присутствующего. Азербайджанцы, армяне, немцы, ромы, венгры, грузины. Люди разных вероисповеданий: мусульмане и православные. Все приехали на саммит, чтобы поговорить о достижениях и проблемах национальных меньшинств в Украине. Особо нужно подчеркнуть, что преобладающее большинство в зале – болгары. Изо всех уголков страны собрались представители самой многочисленной диаспоры, которая вот уже 200 лет живет мирно бок о бок с другими народами.
К собравшимся обращаются представители духовенства, депутат парламента Республики Азербайджан, член Демократического союза венгров, представитель Союза армян, президент всеукраинского союза общественных организаций “Конгресс Ромен Украины”, представители других нацменьшинств. Болгары с надеждой ждут своей очереди… На сцену вышли все, кому дали слово на саммите, не поднялся на трибуну только президент Ассоциации болгар Украины Антон Киссе. Господин президент, сославшись на то, что он опаздывает на самолет, сбежал из зала. Вопрос. Вы, господин Киссе, заблаговременно были приглашены на такое серьезное мероприятие, за вашей спиной стоит болгарская диаспора, которая ждала серьёзного заявления на саммите, а вы плюнули на всех. Не предательство ли это? Болгары были в недоумении. Такой представительный форум, и ни слова о проблемах болгарской диаспоры. Как можно было бросить своих на произвол судьбы? Руководители болгарских обществ Украины были возмущены. «Как собака на сене, – говорят люди, – и сам не выступил и нам не дал». А почему не выступил, спросят рядовые болгары? Неужели опоздание на самолет – уважительная причина? Нет. Не причина. Ответ прост – президенту болгар всея Украины просто нечего было сказать. Разве знает он, что волнует болгар Киева, Львова или Крыма, разве помогает им? Конечно, нет.
Дина Михайловна Карабанова живет в Киеве, там есть свое общество «Радолюбие 1989», о котором президент ассоциации вообще не беспокоится. «Киссе с ассициацией хочет олицетворять всех болгар Украины, но все делается только на уровне нескольких районов Одесской области. Он баллотируется в депутаты Верховной Рады, ему нужны голоса... У нас в Киеве немало проблем. Сами с ними справляемся. Выигрываем гранты, и у нас есть воскресные школы по всей Украине,– говорит Д.М. Карабанова, – было обидно, что о нас никто и слова не сказал».
Финансовая поддержка общества «Радолюбие 1989» со стороны ассоциации и самого господина Киссе отсутствует, его члены не могут собрать средства даже на издание книги сказок на болгарском языке. Нет у них и помещения в Киеве, где бы они могли полноценно работать. Болгарское посольство пока «не слышит» киевских болгар.
До предела возмущена поведением А. Киссе и Мелания Кирилловна Дучева из Крыма. «Никто не сказал ни слова о депортированных болгарах. Нами долгое время правили болгарские цыгане, которые все разворовали. Киссе к нам никакого отношения не имеет, его скоро никто признавать не будет. Там уголовное дело за уголовным делом по разворовыванию денег, – говорит М.К. Дучева, – мы сейчас должны зарегистрировать Международную федерацию болгар и будем работать». Еще представители диаспоры, которые были участниками саммита, рассказали нам о том, что деятельностью господина Киссе всерьез заинтересовалось Агентство для работы с болгарами за рубежом при кабинете министров Болгарии. Болгарская сторона намерена получить отчет об использовании средств, которые регулярно получала Ассоциация болгар Украины и лично А. Киссе.
После всего сказанного, как вы думаете, уважаемые читатели, было ли что сказать господину Киссе с высокой трибуны саммита, если проблемы украинских болгар ему неведомы? Потому и сбежал с позором, оставив ползала своих на произвол судьбы.
Возможно, для президента опоздание на самолет причина веская, но, в конце концов, есть заместители, есть активисты в каждом болгарском обществе, которые могли донести до участников представительного форума чаяния болгарской диаспоры. Однако этого, к сожалению, не произошло. И разъехались все по домам несолоно хлебавши. А жаль..
- Двоен аршин за агентите – КС пусна ДС в БТА
Анелия Иванчева, Vsekiden.com
Двойният аршин влезе в действие и по отношение на БТА. Така да се каже в най-държавната ни медия, в националния ни информационен институт, където се държи всяка буква и цифра да са точни до абсолютност.
А пък българо-османската мерна единица за дължина „аршин“ е известна с разминаването си. Различна по големина – някъде около два лакътя, но в зависимост колко е дълга „отсечката“ от пръстите до лакътната става.
С двуякия аршин премери не кой да е, а Конституционният съд. Най-независимият, призван да обезпечи върховенството на Конституцията на България спрямо законите, другите актове на парламента и спрямо указите на президента на републиката, както официално гласи.
Аршинът бе пуснат в действие по отношение на друго „най“ у нас по отношение на нестихващия интерес – Държавна сигурност. А от сглобката БТА – ДС – КС изскочи възможността единствено в информационната агенция от държавните ни медии началници да могат да бъдат ченгета от бившата репресивна служба. Докато аршинът за БНР и БНТ определя точно обратното – ДС началниците – вън! Законът за държавното радиото и държавната телевизията го забранява.
Забрани го и Законът за БТА, но конституционните съдии го разрешиха. Иначе било дискриминация. Така в БТА няма да дискриминират началници, но пък в БНР и БНТ дискриминацията ще е законна. В крайна сметка кой аршин е по-прав всеки да си решава сам според любовта си към Държавна сигурност. Решенията на КС са окончателни и задължителни за всички, независимо на чия съвест тежат.
А в БТА традицията ще продължи – от малко повече от дузината баш шефове на агенцията, наричани ту главни, ту генерални – почти никой от деветосептемврийската ту революция, ту преврат насам да няма почти никой, необвързан с Държавна сигурност.
Така че вратата на генералния кабинет на БТА е отворена за всички ДС ченгета, изгонени от посланически постове, от министерски, от политически кабинети, зачеркнати още като кандидат-депутати и т.н.
Да заповядат и да ръководят агенционния информационен поток. . .
Из коментарите:
Н-1 Съгласен съм, че НРС е бардак. Но дори и в бардака проститутките не предават колежките си. НРС предаде своите офицери, като послушно им отвори досиетата по нареждане на БСП и националния предател Сергей Станишев. Това не е ли курвенско деяние, заслужаващо презрение?
Анти Само луд или фанатик днес би работил за тайните служби. Това са клонове на организираната престъпност. Всъщност с отварянето на досиетата бе казано на информаторите сред бандитите да си затварят устата, че ще им разкажат играта, като ги опозорят. Щото още има какво да се разграбва от тая държава и не бива да има информатори за грабежа. Затова нарекоха служещите на службите доносници. Така се прави първоначално натрупване на капитала – с открита кражба и парализа на ушите и очите на държавата. Медиите отдавна са купени.
Бивши НРС НРС е пирамида. Тя примамва млади хора в името на Родината, а ги кара да служат на мафиота Бойко Борисов и германския строителен спекулант Росен Плевнелиев. Мислете, момчета и момичета от НРС, на кого служите. Един ден може и вашите досиета да се окажат мръсни и да ви лустрират, както лустрираха нас, защото имахме глупостта да служим на червените бандити. Преди тъпака Бай Тошо управляваше, днес – неговият бодигард ни мачка. Но за разлика от простия Тошо, Бойко прави стотици милиони с Цветелинка. Егати съдбата!
- US полиция разследва Христо Стоичков за побой
Полицията на американския град Чикаго разследва Христо Стоичков по обвинение в побой над български журналист. Това заяви пред „Труд“ дежурният офицер г-жа Кубиерт от Първо районно полицейско управление в Чикаго. В полицейския доклад към преписката е записано, че „жертвата е ударена със свит юмрук от Стоичков“. По случая работят детективи, каза още полицай Кубиерт. Тъй като не става дума за тежко криминално престъпление, най-вероятно Стоичков ще може да напусне страната.
Инцидентът е станал на 8-ми октомври около 19,30 ч. местно време на тържеството за 15-ата годишнина от основаването на футболния клуб „Чикаго Файър“ в Историческия музей в Чикаго. Христо Стоичков нападнал главния редактор и издател на местния вестник „България Сега“ Светлозар Момчилов, който поискал да вземе интервю от него, твърди потърпевшият.
Футболистът го ударил в челюстта и накрая го заплашил, че ако опише случая във вестника си, ще му „отреже главата“, разказа пред „Труд“ Момчилов (виж по-долу).
След преживения шок Светлозар Момчилов потегля с колата си към дома си, който се намира в предградията на Чикаго на около 50 км от мястото на инцидента. Към полунощ, той се поуспокоява от шока и решава да потърси правата си. От местната полиция му казват, че трябва да подаде жалба за случилото се в районното управление до Историческия музей, където е станал инцидентът.
Жалбата на Момчилов срещу Стоичков е внесена и заверена под № hv510267 в чикагската полиция. Простъпката е описана като battery. На български терминът се превежда като телесна повреда, обида чрез действие, словесна атака, нападение, побой, обида чрез действие.
Пред „Труд“ Момчилов сподели, че когато го попитали иска ли Стоичков да бъде арестуван, той е потвърдил и е отвърнал, че иска да се спази законовата процедура.
Суперзвездата на българския футбол Христо Стоичков е известен с буйния си нрав и необмислени постъпки. Ден преди инцидента пред кореспондента на „Труд“ Камата заяви, че българските журналисти са „най-големите тъпаци, за които, като вземеш една лопата и да им разбиеш с нея главата“.
Припомняме, че през април 2008 г. Стоичков удари и фоторепортера на в.“168 часа“ Любомир Асенов в ресторант „Барка дел Саламанка“ в Барселона. Колегата опитал да му направи снимка.
Симеон Гаспаров, в. „Труд“
Издателят на „България Сега“ СВЕТЛОЗАР МОМЧИЛОВ:
Досрамя ме, че съм българин!
– Г-н Момчилов, кой ви покани на тържеството по случай 15-годишнината от създаването на „Чикаго Файър“?
– Покани ме лично президентът на фен клуба на ЦСКА в Чикаго г-н Георги Стойков. Той плати и кувертите за нас.
– Кога отидохте на коктейла в Историческия музей в Чикаго?
– На събитието отидох с малко закъснение. По това време Христо Стоичков даваше интервю за мексиканска телевизия. Приготвих камерата си за кратко видеоинтервю с него и когато той свърши с другата медия, аз извиках г-н Стоичков. Но той или не ме чу, или се направи, че не ме чува, и замина към своята маса, на която седеше с г-н Чападжиев.
– Какво стана след това?
– Приближих се и най-учтиво го попитах дали може да ми отдели 2-3 минути за интервю за наша, българска медия в Чикаго. Бях приготвил три най-обикновени въпроса, които ги измислихме заедно с нашия бивш генерален консул в Чикаго г-н Иван Сотиров, който е у нас на гости. Но Стоичков грубо ми каза: „Не. Нямаш никакъв шанс.“ Аз тогава го попитах учудено: „Има някакъв проблем ли? Какъв е проблемът?“ Той ми отвърна: „Нямам нищо общо с вас!“ Тогава аз казах: „Но все пак българската общност в Чикаго е голяма и не мисля, че вие трябва да се дистанцирате от нашата българска колония.“ Тогава Стоичков ми отвърна: „Не ви знам кои сте. Не ви познавам вас.“
До него беше г-н Шефкет Чападжиев и аз казах: „Г-н Чападжиев много добре познава нашата медия.“ След което помолих Чападжиев, ако Стоичков не знае за нас, поне той да каже две думи и да му обясни, че ни познава. Но Чападжиев нищо не каза.
– Какво според вас накара Стоичков да ви посегне?
– След като Чападжиев не реагира, аз казах: „Г-н Стоичков, ние ще споменем тогава в нашия репортаж, че не сте имали желание да дадете интервю“, след което си тръгнах към мястото, където ми беше оставена камерата. Тогава изведнъж Стоичков тръгна след мене и викна: „Я ела ти навънка.“ Един вид да се саморазправя с мен навън, за да не ни гледат хората. Задърпа ме за ревера. И в това време неочаквано ме удари в челюстта. Ситуацията излезе от контрол и аз помолих да извикат охраната, за да ме защити. Стоичков ставаше необуздан. Намесиха се останалите журналисти, за да го спрат да ме блъска, и ме помолиха да изляза, за да не се дразнел повече.
– С това ли приключи сблъсъкът ви със Стоичков?
– Не. Тъй като не можех да си тръгна веднага, аз трябваше да си взема статива и видеокамерата. Когато отидох да си ги взема, Стоичков отново дойде при мен и ме предупреди: „Ако напишеш нещо във вестника, ще ти отхвръкне главата.“ Аз бях в шок. Нищо не виждах, нищо не чувах. На връщане, като излязох от сградата, стоях сам в колата и не можех да повярвам на това, което ми се случи. Докато Христо Стоичков ме удряше, почувствах най-големия си срам, че съм българин.
– Къде стана всичко това?
– В коктейлната зала, където се бяха събрали гостите.
.
Христо Стоичков:
Да съм ударил човек? Някой сънува
.
„Да съм ударил българин?“, учуди се Христо Стоичков, потърсен от „Труд“ за коментар на твърдението на Светлозар Момчилов.
„Сигурно имате предвид един човек, който беше дошъл без покана на бляскавата церемония на „Чикаго Файър“ – продължи Кавалерът на „Златната топка“ от Чикаго малко преди да тръгне към летището за обратния полет към България. – Хората се бяха подготвили фантастично. Една от най-хубавите церемонии, на които съм присъствал. Заедно с другите ми колеги получихме уникални възпоменателни значки. Хората в Щатите искат да развият все повече сокъра (така наричат футбола в САЩ – б.а.). Стадионите започнаха да се пълнят. Ние бяхме сред първите мохикани и сме горди, че ни честваха в тази зала.
И покрай толкова много блясък, усмивки и прегръдки се появи един човек, който започна да нахалства за интервю. Казах му, че по цял свят има правила. Научил съм ги в „Барселона“ – най-големия клуб. Някога да съм ви отказвал на вас? Вие, във вестник „Труд“, просто ги спазвате винаги и затова сте номер едно.
Преди малко дадох интервю и за Би Ти Ви. А този човек очевидно не беше никакъв журналист, а за спазване на правилата да не говорим. Когато продължи да се държи нахално, не издържах и го хванах за яката. Тогава охраната го изведе. Това е цялата истина. Даже не знам как го е допуснала без покана. Бракониерщина… Бил се оплакал в полицията? От вас чувам такова нещо. Попитайте българите в Чикаго какво е било отношението ми към тях. Още когато играех във „Файър“, бях толкова благодарен за подкрепата им. Виждахме се почти всеки ден. Хората идваха на мачовете с родни трибагреници. Сред тях има и велик футболист като Цветан Йончев. Видяхме се и сега, спомнихме си стари истории. С много други също говорих. Както е навсякъде – снимки, автографи… Знам, че нашата колония тук е огромна и няма как за толкова кратко време да се срещна с всеки.
Но явно е писано винаги да се появява нахалник, който да е като лош дъх в устата. Но не можа да развали спектакъла, който бяха направили шефовете на „Чикаго Файър“. Може само да сънува, че съм го удрял. Голяма злоба се трупа у някои хора и ми е болно, че говорим за това. Толкова са жалки, че искат на мой гръб да станат известни. Но гърбът ми е голям, ще издържи. Не ме мислете! На мен слава не ми трябва, имам предостатъчно. Печелил съм я с толкова труд, болка и пот, за които малцина могат да си представят. Камо ли завистливи бракониери.
Където и да отида по света, се радвам да се видя с българи. Така беше в Япония. После и в Южна Африка. На мачовете на „Мамелъди Съндаунс“ идваха поне по 500 души заради мен. После се събирахме в месарницата на бате Симо Калоянов в Йоханесбург. На дървените пейки с българите лукс не ни трябваше. Всичко беше от сърце и по български! Не сме забравили откъде сме тръгнали.Сега ме чака дълъг полет, после колелото на работата в „Литекс“ се завърта – тренировки, мачове. Уморих се да отделям внимание на някакъв самозванец. Чао и ще се видим в България.
Боян Бойчев, в. „Труд“
- Богати и бедни
27 846 са богатите в страната. Това е броят на депозитите на граждани на стойност над 100 000 лв., сочат данни на БНБ. Само за една година броят на тези влогове е нараснал с около 7000, а общата сума на натрупаните пари в тях е скочила с над 1,3 млрд. лв.
Тези 27,8 хил. души държат 20% от всичките спестявания в страната, сочат данните на БНБ.Спестяванията на средната класа нарастват доста по-бавно. Влоговете на стойност между 20 хил. и 100 хил. лв. са 287 хил. Това са хората, които би трябвало да движат потреблението в страната, защото имат достатъчно пари да финансират сами част от цената на жилище или пък да си купят нова кола. Именно те трябва да се почувстват финансово стабилни, за да започнат да харчат и да повишат потреблението в страната, смятат икономисти, пише “Стандарт”.
Спестяванията на тази средна класа са нараснали с 1,4 млрд. лв. за година, или съвсем малко повече, отколкото са натрупали най-богатите
28 хил. българи. Средната класа държи около една трета от спестяванията в страната. Но много от парите във влоговете са получени от продажба на апартаменти, ниви или на семейния бизнес. Не всички притежатели на депозити са забогатели, а просто са превърнали част от семейното имущество в пари, като се има предвид, че много продават бизнеса си, защото е закъсал.
В още близо 12 млн. депозити има 14,6 млрд. лв., но там сумите на всеки влог са доста по-малки и са достатъчни да покрият разходите на семейството за няколко месеца, ако например уволнят някой от съпрузите. Общата сума на тези по-малки депозити нараства с 1,1 млрд. лв. за година.
Оригинално заглавие: 27 846 българи с влог над 100 000 лева
Източник: БЛИЦ
Евростат: 1,565,000 българи са бедни - Chicago Fire’s 15th Anniversary celebration
There aren’t many professional sports franchises that get a birthday party thrown by fans.
On the Chicago Fire’s 15th anniversary Monday night, the staff, current players and former players celebrated with fans who paid $97 to attend a party at the Chicago History Museum, and about 500 people attended the event organized by the Fire’s supporters groups. Proceeds from the admission charge and a silent auction benefited the Fire’s charitable foundation.
“It’s really remarkable for that to happen,” said Peter Wilt, the Fire’s first general manager. “A team loved so much by their fans that they would volunteer so many hours of their time to put on an event like this, and this is first-class, obviously. It’s not just some backyard barbecue.”
“We were urged to do it a couple of years ago by the now-head coach, Frank Klopas,” said organizer Tom Dunmore of Section 8 Chicago. “We’ve always celebrated Oct. 8 because it’s the day the club was founded and the anniversary of the Great Chicago Fire, and he urged us to take it to another level, a bigger celebration to really bring the fans and the players and the team together. … This being the 15th year we thought we really need to blow it out.”
On Oct. 8, 1997, Wilt stood on Navy Pier and announced the team’s new name on the 126th anniversary of the Great Chicago Fire. Back then, fans and skeptics wondered if the team was just a novelty and would fade away like so many other sports franchises.
Nobody wonders anymore.
Bulgarian Hristo Stoichkov, a legend of the international game and a Fire player 2000-2002, returned to Chicago just for the celebration, as did Fire originals Ante Razov, Peter Nowak, Chris Armas, Zach Thornton and Diego Gutierrez. Hometown hero Brian McBride of Arlington Heights posed for countless photos. Much of the expansion Montreal Impact coaching staff was there, led by former Fire midfielder Jesse Marsch, now the Impact coach, and assistants Mike Sorber, Denis Hamlett and Impact scout Lubos Kubik, each with a Fire connection. Even former Fire midfielder Justin Mapp, a current Impact player, was there, mingling with fans along with most of the current Fire players, while a video of the Fire’s 1998 MLS Cup win played on the big screen.Denis Hamlett and Hristo Stoitchkov — at Chicago History Museum. “It’s fantastic,” Gutierrez said, “and it just lets us know that what really seems to be a short time, 15 years, building and cultivating a tradition, is something that these fans and this team have been very successful at. I feel honored to be a part of it. … But really what I like most about this is that it’s done by the fans. For guys like me, Peter, Chris, that means the world. It really does.”
For young Fire players such as defenders Austin Berry and Jalil Anibaba, in case they didn’t understand their club’s culture before, Monday’s celebration gave them an eye-opening lesson.
“We have tremendous memories, and that’s the true wealth that you get from playing a sport that you love,” Gutierrez said. “It may not pay you the biggest dollars, it’s not paying you in euros, but you’re really left with a whole lot of wealth in terms of who you are as a person.”
For the supporters throwing the party, there were no regrets.
“A lot of work, a lot of volunteers not getting paid,” Dunmore said. “But it’s a lot of fun too, and it’s an honor seeing some of the legends come back into town and the current team is mostly coming tonight, so getting all those guys together, for us as fans makes it worth all the effort.”
That the party came just a day after the current squad clinched a playoff berth just added to celebration.
“I’m just really happy that we’re having this party at a time when we’re being successful at the present moment,” Fire president of soccer operations Javier Leon said. “Maybe we should have this party every year.”www.dailyherald.com
By Orrin SchwarzHristo Stoitchkov and Paolo Tornaghi — at Chicago History Museum - И в България – като в САЩ…
В материал от 25 април 2012г. WebProNews писа: „През 1983 г. 90% от американските медии бяха собственост на повече от 50 компании. От миналата година медиите са собственост на 6 компании. Думата е за илюзията на избора.
GE, Time Warner, CBS, Viacom, Disney и News Corp. контролират всичко.
Нищо чудно, че на всеки канал има едно и също. Как могат медиите да бъдат безпристрастни, когато всички реални решения се взимат само от няколко души?“
Източник: ЕПОХАЛНИ ВРЕМЕНA
(Заглавието е на Еврочикаго.)
- Сидеров посети Путин за празника му: По-добре Русия да е член на ЕС вместо Турция
Лидерът на „Атака“ Волен Сидеров посети руския президент Владимир Путин за 60-годишния му юбилей, съобщи bTV.
Сидеров подари на Путин плакет на Народно събрание, значка на партията и книгата си „Основи на българизма„.
Той подчерта, че най-после Русия има управлението, което й е нужно.
Отношенията между България и Русия трябва да се развиват, въпреки силния геополитически натиск, отбеляза Сидеров. „По-добре Европейският съюз да преговаря за членство с Русия, отколкото с Турция„.
Преди дни лидерът на „Атака“ поиска обяснение от вътрешния министър Цветан Цветанов защо е ходил на посещение в Турция и е разговарял с премиера Реджеп Ердоган.
Лидерът на „Атака“ и цялата парламентарна група са в Москва на собствени разноски, за да вземат участие в организираните Думата интерпарламентарни игри.
В събота Волен Сидеров се срещна с председателя на руския парламент Сергей Наришкин и го информира, че председателят на Народното събрание Цецка Цачева е забранила командироването на „Атака„.
Въпреки това, националистите са отпътували на собствени разноски, за да „демонстрират своето отношение“.
Сидеров и Наришкин са обсъдили състоянието на общите енергийни проекти между България и Русия. Лидерът на „Атака“ отбеляза, че в България, под въздействието на управляващите, русофобията се засилва.
Според Сидеров „Атака„ е единствената партия, която се бори за укрепване на българо-руските отношения.
Източник: в. „24 часа“
- Надмощието на криминалния финансов елит
Проф. Джеймс Петрас,
Global ResearchНикога в историята на Съединените щати не сме ставали свидетели на престъпления, извършвани в днешния мащаб и обхват от частния и държавен елит, писа Global Research.
Икономист с безупречно кредо, Джеймс Хенри, бивш главен икономист в престижната консултантска фирма McKinsey & Company, е проучил и документирал укриване на данъци. Той открил, че супер-богатите и техните семейства имат $ 32 трилиона (USD) от скрити активи в офшорни данъчни убежища, изобразяващи до 280 милиарда долара загуба на приходи от данък общ доход! Това проучване изключва такива нефинансови активи като недвижими имоти, благородни метали, скъпоценни камъни, яхти, състезателни коне, луксозни превозни средства и така нататък. От $ 32 трилиона в скрити активи, $ 23 трилиона са притежание на най-богатите от Северна Америка и Европа.
Скорошен доклад на Специалния комитет на ООН по пране на пари установява, че американски и европейски банки са изпирали над $ 300 милиарда евро годишно, включително $ 30 млрд. само от мексиканските наркокартели.
Нови доклади за многомилиардни финансови измами с участието на най-големите банки в САЩ и Европа се публикуват всяка седмица.
Огромна документация подкрепя идеята, че полицията и съдебната система на САЩ е напълно разнебитена, когато става въпрос за прилагането на закона по отношение на престъпления сред финансовия, банковия и корпоративния елит.
По отношение на финансовите престъпления, доктрината, ръководеща държавната политика, е „твърде богати за затвора, твърде големи, за да фалират“ (‘too rich for jail, too big to fail’).
Източник: ЕПОХАЛНИ ВРЕМЕНА
- Опасни са опитите да се оневинява Хитлер за сметка на България
Публикация на Биволъ
В х-л “Радисън” в София се организира научна конференция “Да опознаем миналото си”. Темата е съдбата на 11 000 евреи от Македония и Тракия, станали жертва на Холокоста. Това мероприятие събуди доста сериозна реакция сред част от обществеността. Появиха се мнения, че конференцията е продължение на започналата целенасочена антибългарска пропагандна кампания на Скопие за прехвърляне на цялата отговорност за трагедията с евреите в тези земи върху България. “Да опознаем миналото си” е свързана пряко с внушенията на македонския филм “Трето полувреме”, който бе обявен от специалисти и историци за манипулативен и грубо фалшифициращ историческата истина. Дебатите оттекнаха дори до Европарламента. Българските евродепутати загърбиха политическите си различия и се обединиха около каузата да не допуснат гавра с националната ни чест.
В самата Македония се чуват гласове, че диктаторското правителство на Никола Груевски се опитва да отклони вниманието от вътрешните проблеми на страната, чрез експлоатирането на Холокоста и “българската вина” със 70 г. давност. Оказа се, че “Трето полувреме” е взаимстван от по-стари съветски и югославски соц. филми за Втората световна война, но адаптирани в антибългарска светлина. За да поддържа темата гореща, Скопие наля милиони евро държавна субсидия във филма и построи третия в света музей на Холокоста, след тези в Израел и Ню Йорк. Тъй като догодина предстоят световни чествания на 70 г. юбилей от спасяването на 50 хиляди български евреи от лагерите на смъртта, кампанията за обезценяване на този безпрецедентен акт се засилва. За съжаление, се наблюдава активно пригласяне на македонистката политика от страна на лица и стуктури в самата България.
Разгръщането на тази пропаганда, съчетано с репресии срещу българите в Македония и опитите за подправяне на исторически паметници, ескалира до физическа заплаха и саморазправа с българския посланик в Македония, при опита му да поднесе цветя на гроба на националния ни герой Гоце Делчев. Правителството на Р.България се почувства длъжно най-после да реагира в лицето на Министъра на външните работи Николай Младенов. Преди месец той заяви, че страната ще начертае “червени линии” на взаимоотношенията си със съседните държави, от които няма да има отстъпление. Тези своеобразни граници на компромисите ще пазят също така историческата ни памет и културна самобитност. Дори премиерът Борисов се принуди да каже в Тел Авив пред колегата си Нетеняху, че “има опити на кръгове по света да преиначават историята”. Държавните ни институции явно усещат грозната заплаха на международен и скъпо платен антибългарски заговор, защото и Президентът Плевнелиев се включи с изявления в общата позиция.
На свой ред българската общност в Скопие реагира чрез официално изявление на Българския културен клуб. В него се изразява тревога от тенденциозност при провеждането на конференцията в “Радисън”. “..Както е добре известно, през мрачните години на Втората световна война еврейското население от всички европейски страни, окупирани от (или съюзени с) хитлеристка Германия, е депортирано в нацистките лагери на смъртта, а щастливите изключения са само две – Дания и България. Извън всякаква човешка логика и дълбоко непочтено е спасителите днес да бъдат обявявани за палачи, а обвинители да са наследниците на онези, които не са спасили никого!”, завършва комюникето.
Биволъ потърси за мнение един от поканените на скандалната конференция – Спас Ташев. Той е признат изследовател на политическите събития в Западните Балкани, както и темата за Холокоста на полуострова през времето на Втората война. Ташев е издал няколко книги за това. Понастоящем работи като съветник в Министерски съвет.
– Г-н Ташев, от 5 до 7 октомври Българският хелзинкски комитет организира конференция „Да опознаем миналото си”, която е посветена на съдбата на македонските и тракийските евреи. Вие ще присъствате ли на тази конференция?
Спас Ташев е бивш зам.председател на Агенцията за българите в чужбина, създател и пръв директор на Културно-информационния център на Република България в Скопие през 2006 – 2009 г. Той е опитен специалист за политическата ситуация в страните от бивша Югославия и положението на българите в диаспора. Понастоящем е съветник в Политическия кабинет на вицепремиера Симеон Дянков
– Българският хелсинкски комитет наистина организира подобна конференция, получих покана, но предварително поети ангажименти ме възпрепятстват да присъствам и взема участие в докладите и дискусиите.
– В информация в медиите се твърди, че на конференцията се очаква да бъдат отправени обвинения към България като виновник за депортацията и смъртта на македонските и беломорските евреи. Допускате ли да се случи подобно нещо?
– Нека първо да кажа, че според мен българското общество отдавна се нуждаеше от сериозни дебати по тази тема, защото тя вече няколко поредни години се обсъжда по света, но не и у нас. Досега в България, като отзвук от случващото се зад граница, се водиха основно публицистични спорове, но това не е достатъчно. Така че, от тази гледна точка, конференцията „Да опознаем миналото си”, е полезна. В нея са потвърдили участието си изтъкнати български и чуждестранни изследователи и специалисти по еврейската проблематика в България като Ваня Гезенко, Габриеле Нисим и др. В техните трудове се наблюдава един сериозен и последователен научен подход, поради което смятам, че не трябва да изхождаме от една предварително създадена негативна оценка.
– От къде тогава идват опасенията за обвинения към България?
– В конференцията е предвидено да вземат участие някои изследователи, които досега в своите писания са се явявали проводници на неточни и неверни констатации и изводи. Аз съм чел техните статии и неведнъж съм заявявал, че не съм съгласен с тях. Общ за тези писания е фактът, че те не разглеждат събитията в тяхната взаимна връзка и цялост, а взимат отделни елементи извън контекст и се фокусират само върху тях. За останалите обстоятелства мълчат, сякаш те не съществуват. Това пречи на един обективен и безпристрастен анализ. Така се стигна до опитите за налагане на образа на България, като единствен виновник за депортацията и смъртта на македонските, беломорските и пиротските евреи. Ако трябва да посочим фактите с конкретните им имена, анализите на тази група изследователи се крепят на факта, че българска полиция участва във вдигането на евреите от техните домове и транспортирането им до транзитните лагери Скопие и Лом. Тези хора обаче въобще не коментират при какви обстоятелства става това. Мълчи се, че хитлеристка Германия е създател на антиеврейското законодателство и тя го налага силово в цяла Европа, включително и в България. А тази констатация дори е отразена в протоколите на Народния съд в България. Някак тихомълком се отминава факта, че нацистка Германия е творец на идеята за окончателното решаване на еврейския въпрос, пак от Берлин тръгва искането и натиска за депортацията на евреите, които са небългарски поданици от „новите земи”. Мисля, че вече доста хора у нас са чули измислиците за така наречените български транспорти към смъртта. Защо никой не обръща внимание върху документите и дори фотографските източници на информация, че за транспортирането на евреите от „новите земи” към лагерите на смъртта, в Скопие и Лом пристигат специално организирани от Третия райх ешелони. В Скопие са три депортационни германски влака, а в Лом три югославски и един германски кораб. Пак в Скопие и Лом става официалното поемане на евреите от германските власти и те депортират евреите основно към Треблинка. Там германски нацисти извършват самите убийства. В тези събития няма евреи, убити от българи. Странна изглежда тенденциозността за премълчаване и омаловажаване на тези безспорни и неопровержими факти и се пита какво се цели с това?
– Има ли достатъчно доказателства за това, което твърдите?
– Разбира се, че има. Налични са и чуждестранни, и германски, и български документи. В последния ден на самата конференция, на 7-ми октомври, се предвижда и прожекция на кинохроника от март 1943 г. за депортацията на беломорските евреи. Аз самият съм показвал тези кадри по една българска телевизия, но в техния съкратен вариант от 2.12 минути, както е качен на сайта на Мемориалния музей на холокоста в САЩ. Монтираните в ГДР оригинални кадри обаче са към 8 минути и се надявам да бъдат показани целите. Тогава наистина зрителите ще видят, че при вътрешния транспорт през България са използвани влакове с надпис БДЖ и BULGARIA, ще видят транзитния лагер в Горна Джумая, но също така поемането на евреите от хитлеристката полиция и военни на пристанище Лом. Точно за този момент главният комисар на КЕВ Александър Белев пише, че германските власти поемат евреите.
– Значи все пак има български влакове с надписи БДЖ и BULGARIA?
– Има и не ми е известно някой сериозен български изследовател да е крил това. Между другото, въпросната немонтирана кинохроника е известна още от края на 70-те години на ХХ в., тогава е взета от служител на филмовия архив на ГДР, там кадрите са реставрирани и озвучени с дикторски текст на немски език. От България официално са предоставени на Мемориалния музей на холокоста в САЩ, на “Яд Вашем” в Израел и на други институции. Именно с тези кадри обаче се манипулира днес в Р Македония. Там неотдавна бе размахана фотография на вагони с надписи БДЖ и BULGARIA, като доказателство за българското участие при депортацията на македонските евреи. Аз съм гледал внимателно целия материал от 8 минути и твърдя, че става въпрос за стопкадър от същия този немонтиран кинопреглед. За него в сайта на Мемориалния музей на Холокоста в САЩ е записано, че е направен в Горна Джумая (днес Благоевград) и в него е отразена депортацията на евреите от днешните гръцки градове Кавала, Серес и Драма. Така че тези кадри нямат нищо общо с депортацията на евреите от Скопие. По-лошото обаче е друго. Със занижено качество, за да не се разпознават детайлите и без да има съответното разрешение от Българската национална филмотека която е собственик на въпросните кадри, те са качени на сайта на “Фонд на Холокоста на евреите от Македония”. Това е институция, създадена с решение на македонското правителство и неговият председател и половината от членовете на ръководството му се назначават от същото това правителство, т.е. това не е неправителствена, а силно казионна организация. За тези кадри обаче е записано, че представляват „депортация и убийства на македонските евреи от български нацисти в окупирана Македония”. Подобен неверен коментар е недопустим за сайт, който е под контрола на македонското правителство, защото в кадрите никъде няма убийства и става въпрос за вътрешен транспорт на лица, които не са родени на територията на днешната Р Македония и нямат нищо общо с нея. Самото депортиране до лагерите в Полша става от германските власти. В сайта на “Фонд на Холокоста на евреите от Македония” също така нарочно не е споменато, че именно германски нацисти извършват убийствата на тези 11200 евреи в концлагерите, а не българи. Това са част от “триковете” на скритата манипулация.
– Каква тогава трябва да бъде позицията на България по тези въпроси, които повдигате?
– Аз смятам, че конференцията „Да опознаем миналото си” ще подейства като катализатор за българското общество. Именно в това е нейната най-голяма полза, защото слага началото на сериозните изследвания и дебати. Това е нещото, от което наистина се нуждаем. Едва след като стане внимателното изясняване и анализиране на всички факти и след като интерпретирането им бъде изчистено от идеологеми, може да се мисли за формулирането на някаква официална българска позиция по този въпрос. Реалистично е това да стане през следващата 2013 г. Има основания България да изрази съжаление, че историческите обстоятелства, наложени от нацистка Германия, са въвлекли България в сложна ситуация, която не е оставила възможност за избор в тогавашния времево-политически контекст да бъде предотвратена депортацията на тези евреи от Македония и Тракия, които не са били български поданици, както това е могло да стане с 50-те хиляди, които са имали български документи за самоличност.
– Днес все още се водят дискусии, дали България наистина е можела да спаси тези евреи?
– Наистина десетилетия витаят стотици различни анализи и отговори. Все пак кое налага експлицирането на темата и то изключително а антибългарски контекст именно сега? Но основните факти са следните: През 1941 година Италия е изпаднала в тежко положение във войната си с Гърция. За да си гарантира гърба, с оглед на предстоящата война срещу СССР, Хитлер решава да се притече на помощ на Мусолини. Пътят му е през България, той оказва огромен натиск и на всеки е ясно, че ние не можем да го спрем. В този драматичен момент България не е имала полезен политически ход. При това положение, остава само да се реши като какъв ще премине Хитлер през България. Ако бяхме оказали съпротива, България щеше да бъде окупирана, а съдбата на еврейското й население щеше да бъде предопределена. В София решават да пуснат германските войски като съюзнически. България обаче не участва във войната. Германия и Италия сами окупират Гърция и Югославия, пред тях е подписана капитулацията им. Впоследствие Германия прехвърля върху България за администриране някои от окупираните от нея територии, населени основно с българи. Това обаче не са териториални промени, а Берлин заявява, че статутът на тези земи ще бъде решен след края на войната. Евреите в тези земи са чужди граждани, със статут на германски военнопленници, те си остават югославски и гръцки поданици. Поражението на Германия в Северна Африка и проектирания евентуален съюзнически десант на Балканите през 1943 г. решава съдбата им. В същото време има евреи заловени от нацистите в Европа, които са били освобождавани, след показване на българския им паспорт. Има свидетелства за семейства на евреи, арестувани в Чехия например, когато едните са отведени в лагерите, а тези, които са били поданици на България, са освободени и оцеляват след войната. Определено може да се твърди, че през ония години на най-кръвопролитната война в историята на човечеството, когато човешкият живот не е струвал пукната пара, българският паспорт е бил индулгенция за живот, особено на хората с еврейски произход. Това заслужава да бъде изследвано и популяризирано, а не маргинализирано. Българското общество наистина прави невъзможното, в контекста на тогавашната ситуация.
– Днес в Скопие твърдят, че всъщност влизането на България в Македония през 1941 г. влошило съдбата на македонските евреи. Вярно ли е това?
– В историята няма „ако”, но все пак можем да приложим съпоставителен анализ. През април 1941 г. цяла Югославия е окупирана от Германия. Впоследствие част от нея, а именно Вардарска Македония и Моравско, са дадени за администриране от България. Сърбия остава под германска окупация. Нека да видим разликите. През април 1941 г. в цяла Югославия се разполагат печално известните айнзац групи. Това са мобилни наказателни групи, които основно избиват евреите. Скопие също става седалище на айнзац група. Започва разграбване на еврейските магазини, побоища, убийства. В края на април идва българската администрация и айнзац групите от Македония са изтеглени. Не твърдя, че македонските евреи са били щастливи, но убийствата и издевателствата спират. Под българска администрация Скопие дори става привлекателно място за евреите от Белград. Много от тях, снабдени с редовно издадени български визи, се опитват да се преселят в Македония. На гара Скопие обаче представители на германската комендатура ги връщат обратно в Белград. В същото време, в Сърбия остава германската окупация, остават и айнзац групите. Проведени са стотици наказателни акции срещу евреите и повечето от тях са избити още през 1941 г. Да, те не са депортирани, просто са убити на место и затова през 1942 г. Сърбия е обявена от нацистите за свободна от евреи. Когато през 1942 г. се провежда конференцията Ванзее, за Сърбия са посочени едва 10 хиляди евреи. Това са основно македонските и моравските евреи, сръбски поданици, защото в самата Сърбия евреи вече почти няма. При това положение да се твърди, че българската администрация е влошила положението на македонските евреи, е най-малкото абсурдно. Нека не забравяме, че именно секретарят на скопската българска община Желязков предупреждава евреите за предстоящата депортация и така няколко семейства са спасени. Ще дам още един пример. През 1959 г. хитлеристкият посланик в София Адолф-Хайнц Бекерле е арестуван в Германия и е обвинен, че е отговорен за смъртта на македонските и беломорските евреи. По време на процеса, като доказателства се събират и показания на затворници от концлагера Треблинка. Всички те заявяват, че единствените евреи от Европа, които идват в Треблинка с пари, цигари, хранителни запаси от консерви, сушено месо и кашкавал и съответно добре нахранени, са македонските и беломорските. Тези хора не са давали показания пред Народния съд в България или пред съдилищата в Титова Югославия, така че казаното от тях може да се приеме за напълно обективно и изчистено от идеологеми.
– Накрая искаме да Ви попитаме кои среди имат интерес от фабрикуването на обвинения към България и какво искат да постигнат с това?
– Трудно ми е да отговоря на първата част на този въпрос. Отговорът, че в съседство традиционно се наблюдава антибългаризъм, в случая би бил доста опростенчески. Трябва да си дадем сметка, че опитите за прехвърляне на цялата вина върху България за депортацията и смъртта на евреите от Македония и Тракия и от друга страна прикриването на ролята на нацистите в тези събития, е своеобразна тиха реабилитация на Хитлер. Обвиненията към България стигат до там, че се отрича дори спасяването на 48 хиляди евреи български поданици. Този факт се обяснява със случайност, или просто стечение на обстоятелствата. Игнорират се дори свидетелствата на очевидци, съвременници и потърпевши. Всичко това поражда ответна справедлива реакция в българското общество, завихрят се спорове, създават се ненужно негативни образи. Давам си сметка, че авторите на обвиненията към България разчитат именно на такива първосигнални реакции. В период, когато отношенията между България и Израел са изключително важни, когато има стратегическо партньорство и приятелство между двете държави и е в ход реализацията на редица проекти, избутването на тази тема на преден план от чужди политически дикредитирани фактори, създава напрежение и затруднения, от което не произтича нищо градивно – напротив. Затова смятам, че обвиненията към България, без да почиват на реални факти, нямат бъдеще. Още повече, че ние имаме още много неща, които можем и трябва да покажем. Защото не само сме спасили българските евреи и тази общност единствена е изпратила войната увеличена, а не намаляла. Все още малцина знаят, че в годините на Втората световна война България е издала 15 хиляди транзитни визи на европейски евреи, изселващи се в Палестина. Така са спасени допълнително 15 хиляди евреи небългарски поданици. Ето още един премълчаван факт, с който да се гордеем като българи.
- Кризата увеличи милиардерите
Въпреки кризата, броят на милиардерите в света е нараснал с 9,4% през 2011 г. и е достигнал 2 160 души, разкри международната организация Уелтс-Х (Wealth-X), която огласи класацията на 10-те държави с най-много милиардери, предаде БГНЕС.
Богатството им пък се е увеличило с 14% или със 760 млрд. долара до фантастичните 6,1 трлн долара, твърди организацията, чиято централа е в Сингапур.
ЕвроЧикаго
Начело на списъка са САЩ, които имат 480 милиардери с общо състояние от 2,05 трлн. долара. Въпреки икономическите трудности на страната, броят на милиардерите й се е увеличил с 25 души и с 5,5%, а съвкупното им богатство с 8 на сто.
Втори е комунистически Китай, където живеят 147 души, поделящи помежду 380 млрд. долара. Средно всеки китайски милиардер притежава 2,6 млрд. долара. В челната тройка влиза и Великобритания, обитавана от 140 милиардери с общо 430 млрд долара. Средно на всеки милиардер се падат по 3,1 млрд. долара.
Четвърта е Германия със 137 свръхбогаташи, притежаващи общо 550 млрд. долара. Мюнхен, Дюселдорф и Хамбург са градовете с най-голяма „концентрация“ на милиардери. Германия е единствената страна от еврозоната, която попадна в списъка.
Следващата страна е Индия с нейните 109 милиардери и общо състояние от 190 млрд. долара. Средно всеки индийски милиардер притежава 1,7 млрд. долара.
Следват Русия с 97 милиардери и сумарно състояние от 380 млрд. долара, Хонконг с 64 милиардери (190 млрд. долара общо състояние), Швейцария с 57 милиардери (общо 125 млрд. долара), Бразилия с 49 свръхбогаташи (общо 300 млрд. долара), а последна е Канада с нейните 40 официално регистрирани милиардери (105 млрд. долара).
Източник: news.expert.bg
Забележка: Горното подреждане е по брой, а не по активи. Но не броят на лицата, а общата сума, присвоена от чуждия труд, е определяща за реалното класиране. В този случай то би изглеждало така:
1. САЩ – 2,05 трлн $
2. Германия – 550 млрд $
3. Великобритания – 430 млрд $
4-5. Русия и Китай – по 380 млрд $
6. Бразилия – 300 млрд $
7-8. Хонконг и Индия – по 190 млрд $
9. Швейцария – 125 млрд $
10. Канада – 105 млрд $Но това е само върхът на мамоновия айсберг. Не са отчетени укритите в офшорни сметки трилиони, които биха предизвикали нови размествания в класацията. Известно е, че глутницата на световните плутократи държи лъвския пай от финансовите си авоари именно в офшорни банки.
Една такава възникна за нула време при „рухването“ на комунизма и скъта огромната част от паричните средства, натрупани от робския труд на милиони „социалистически“ труженици и безпардонно ограбени от комунистическата върхушка.
ЕвроЧикаго