Авторски
- Наказание за свободу
Поскольку рассматриваемый нами случай в данный момент как раз находится в производстве одного из судов одного из государств Европы, то мы не находим возможным прямо указывать тут на статьи и законы. Вместо этого мы попытаемся без конкретных привязок к конкретным кодексам и законам изложить дело в свете только текстов соответствующих норм и соответствующих правовых принципов. Впрочем, оговоримся сразу: кое-кто сможет в излагаемом нами казусе узнать по крайней мере часть того реального дела, из которого казус этот взят.
В одном государстве в один кодекс, назовём его так: «Трудовой кодекс» была добавлена статья, которая устанавливает административную ответственность работника за предоставление им своей рабочей силы без заключения им трудового договора. В качестве административного наказания при этом предусматривается штраф в размере трёхкратных взносов в страховые фонды — социальный и здравоохранения. Эта статья была введена, как полагает законодатель, с двойной целью: с одной стороны для того, чтобы предупреждать «работу в чёрную», а с другой, как считает законодатель, для того, чтобы понудить работников к защите своих прав путём заключения договора.
Теперь посмотрим, в каком, собственно контексте была принята указанная норма. Эта норма принята в государстве, на которое распространяется юрисдикция ЕСПЧ, а кроме того, это государство имеет конституцию, содержащую, inter alia, следующие нормы:
<#…>
(2) [Государство]гарантирует жизнь, достоинство и права личности и создаёт условия для свободного развития человека и гражданского общества.
<#…>Кроме того, в этой самой конституции есть и такие правила:
(1) Граждане имеют право на труд. Государство заботится о создании условий и осуществления этого права.
(2) Государство создаёт условия для осуществление права на труд лицам с физическими и психическими недостатками.
(3) Каждый гражданин свободно избирает свою профессию и место работы.
(4) Никто не может быть обязан к принудительному труду.
(5) Рабочие и служащие имеют право на здоровые и безопасные условия труда, на минимальное вознаграждение и заработную плату, соответствующие исполненной работе, а равно на отдых и отпуск на условиях и в порядке, определённых в законе.А теперь давайте разберёмся с творчеством законодателя, установившим названную выше административную ответственность.
В соответствии с многократным толкованием ЕСПЧ административная ответственность как таковая есть именно вид уголовной ответственности. Различие в процедурных особенностях и тяжестях деликтов между административной ответственностью и уголовной ответственностью не играет никакой роли в свете Конвенции о защите прав человека и основных свобод. Если же это так, то буквально все принципы, относящиеся к наступлению ответственности уголовной, должны быть также применены и к ответственности административной. В связи с этим нам придётся ещё разобраться с тем — что же является в этом государстве вообще преступлением. Вот что мы видим:
(1) Преступлением является такое общественноопасное деяние (действие или бездействие), которое совершено виновно и объявлено законом наказуемым.
<…>Теперь предположим, что некто решил поработать, не заключая никакого трудового договора. Зададимся вопросом: этот самый «кто-то» чтó делает: осуществляет своё право или же исполняет некоторую обязанность?
Как видно из приведённой выше нормы конституции, этот человек именно осуществляет своё право. Обязанность у него может появиться исключительно как раз из трудового договора, так как конституционная норма прямо запрещает любой принудительный труд. Договора же этот человек не заключал, следовательно предоставляя таким образом свою рабочую силу, он именно действует в рамках гарантированных ему государством прав и свобод, вообще ничем в этом случае не ограниченным. Заметим, что осуществление своего права на труд в силу запрета принудительного труда и гарантированной конституцией свободы выбора профессии и места работы есть в этом случае именно субъективное право, осуществление которого всецело зависит исключительно и только от воли субъекта права. Если это так, то остаётся вполне открытым вопрос: в чём именно тогда состоит опасность для общества, если его член осуществляет то самое право, которое ему гарантировано государством? Такая общественная опасность действительно может существовать только при одном условии: если такое государство или его власти являются антиобщественными и их деятельность направлена не на развитие гражданского общества и человека, а напротив: на умаление и ущемление прав и свобод последних.
Однако предположим, что в данном случае формулировка административной ответственности просто неизящна и безграмотна, предположим, что имели в виду вовсе не то, что написали. Предположим, что действительно законодатели имели в виду заботу о поступлениях в соответствующие страховые фонды и собираемость налогов. Но в этом случае, во-первых, надо признать, что сформулированная норма явно ошибочна и подлежит, как минимум, изменению. Любой юрист не из профессиональной специализации, а из общего юридического образования прекрасно понимает, что тогда в данном случае объект посягательства выписан крайне неряшливо. Норма не просто бьёт мимо цели, но и попадает в цель, которая не может быть признаваемой как наказуемая вообще.
Во-вторых, если следовать нормам конституции, то вне зависимости от наличия или отсутствия оформленного договора, права работника всё-таки урегулированы прежде всего законом: это и право на вознаграждение, это и право на отдых. В этом смысле вне зависимости от того, есть или нет соответствующий формальный трудовой договор, он признаётся уже существующим из простого предоставления работником и принятия работодателем трудовых способностей первого. Всё, что можно сделать формальным трудовым договором в этом случае — только увеличить вознаграждение, но, скажем, никак не уменьшить его по сравнению с установленным законом и никак нельзя отказать в его уплате, которая, кстати, автоматически именно в силу законодательства, а вовсе не договора, повлечёт обязанность осуществить соответствующие платежи. А в таком случае право на вознаграждение вообще и связанные с ними отчисления в соответствующие фонды уже есть в законе и получение вознаграждения составляет именно право работника, но никак не его обязанность. Причём, заметим, право это опять-таки субъективно, так никто не вправе принуждать работника получать вознаграждение. Мы опять в этом случае возвращаемся всё к тому же самому вопросу: в чём состоит тогда общественная опасность деяния такого работника, который решил не получать вознаграждения или, скажем, не отдыхать?
Несложно сообразить, что в данном случае установлена законодателем ответственность за отказ человека в осуществлении его права, а вот это как раз есть ни что иное, как нарушение гарантированных конституцией свобод человека. И в этом случае такое введение репрессивной нормы следует признать именно направленным против того самого государства, обязанности которого описаны в цитированной конституции, и превращение его в нечто другое. Куда как менее симпатичное на вид.
Нам не очень хочется выглядеть слишком навязчивыми, но если издание таких норм возможно хоть одним законодателем в мире, то эта болезнь может очень быстро распространиться повсюду, поэтому мы и высказываем тут своё мнение. А обществу этого государства именно в связи с обсуждаемым поступком законодателя следует сообразить, что власть этого государства видит граждан не как свободных людей, которым она служит, а как крепостных, которые имеют право только на то, что прямо дозволит им власть, и осуществлять могут свои права только в том порядке, которое им приписывает власть. А это, простите, вовсе не свобода.
Марк Болдырев,
Елена Маркова-ШтайнерIuris-civilis.ru
–––––––––––––––––––––––
Примечание редактора сайта:
Страна, для которой идет речь в этом тексте, является Болгария.
- Кратка история на Македония 🙂
Преди няколко седмици Стефан Командарев ни показа от мобилния си телефон трейлъра на някакъв македонски филм, а пък ние от благодарност му показахме няколко литра червено вино от Ивайловград и свинско джоланче на фурна. Бяхме се събрали в нашата ложа или, както е познато на ограничен кръг абсолютно деградирали чревоугодници – „Кратуните” – малко заведение недалеч от съдебната палата, докоснато от божествено вдъхновение и благословено с гениален готвач.
– Кръчмарю клет! – повика го Батко. – Ела да видиш нещо.
Всъщност „Кръчмарю клет” не е случаен зов. Наскоро съдържателят на „Кратуните” официално беше получил клубни атрибути. Всеки член на Клуб „Алкохол” си има титла и зов, които са различни. Например Батко е „Генерален секретар на Клуба”, а аз съм „Лорд извратител на словото”, но се зовем помежду си с „байно” или в особено тържествени случаи – с „байно льо”. Съдържателят (и готвач) на „Кратуните” получи пък титлата „Странджата” и правото да бъде зован от членовете на Клуба със зова „Кръчмарю клет”.
– Ела да видиш какъв филм са направили македонците!
Филмът беше скъпо направен, сигурно бюджетът му е бил половината от брутния вътрешен продукт на Македония. Сниман много професионално, в хубави картинки разказваше за Втората световна война, българската армия и македонската съпротива, сведена до дискретно показване на среден пръст от волен футболист, който уж прави нацисткия поздрав (il salute romano). Нещата добиваха допълнителна тегавина от обстоятелството, че филмът разказваше за футболни мачове, а това далеч не е най-вълнуващата тема, поне за нас. Мръсните български нацисти във филма с помощта на оста Рим-Берлин-Токио наредили някакви мачове така, че „Левски” да бие съответния отбор от Скопие, който, разбира се, е много по-силен. Това било направено, защото треньорът му бил евреин, а пък гадовете не можели да допуснат отбор, трениран от евреин да победи фашисткия „Левски” от София. После българските нацисти радостно изселвали вардарски евреи в концлагерите. Нещо такова.
– Хм!… – каза Странджата, който по принцип е пестелив на думи.
– Съпротива казваш. И кой е оглавявал тази съпротива? Александър Македонски ли? – попита Милен и си бодна от салатата с веяни свински гърди, праз и червен пипер.
– Всеки може да е бил – обясни Батко: – и Наполеон, и Чингиз хан, и Юлий Цезар. Те нали са македонци…
– Аз пък все ги бъркам всичките тези тракийци, добруджанци, граовци, македонци, шопи и какви ли не още – призна си Светльо Каубоя, който не е никакъв каубой, а е рекламист, но пък много обича коне, има си и си ги гледа в своето ранчо недалеч от София.
– Е, не си прав – каза Милен. – Казваме „Александър Македонски”, а не „Александър Шопски” или „Александър Добруджански”.
– „Александър Македонски” не беше ли Оперетата?
– Не, тя е „Стефан Македонски”, но той пък е от Сливен.
– Както и да е – вдигна ръка Батко, за да прекъсне този разговор, който застрашително поемаше в нездрава посока. – Аз понеже имам роднини в Охрид, чувствам македонския въпрос много близък.
– Той, този въпрос – поклати глава Странджата – си има много лесен отговор.
– Освен това чувствам – продължи Батко, като се направи че не е чул забележката на Странджата, – че съдбата ми е отредила призвание, че иска да оставя нещо на македонците и това нещо да бъде кратка история на Македония, която малките македончета да учат в училище и чрез нея да укрепват националната си гордост.
Сигурно и преди е ставало дума, че по образование Батко е историк и следователно Съдбата съвсем правилно се беше обърнала именно към него, а не, да речем, към мен, Милен или, не дай, Боже, към Командарев. Батко умее да провижда назад в хилядолетията, да извлича от тях факти и да ги превръща в истини единствено с острието на своята блестяща мисъл. И ето го сега: оглозга едно попрепечено агнешко котлетче, избърса си устата със салфетка, отпи голяма глътка червено вино и започна в академичен стил:
– В началото Боже Саваодовски създава небето и земята и казва: „Нека биде светлина и нека изникне земјата со зеленило!”. Речено-сторено. Светът вече е налице и започва историята на дните му. Тази история първоначално се развива криво-ляво добре. Не след дълго обаче тлеещи латентни тенденции довеждат до кризата в град Вавилон (старото име на Битоля), където нещата се объркват така, че хората се разделят на такива, които заявяват, че са македонци, и на инакви, които не признават, че са македонци. Това принуждава Боже Саваодовски да коригира хода на историята, като затрие всички, които твърдят, че не са македонци. Решава да залее творението си с много вода и да издави всичко живо. За да оцелеят обаче македонците, съобщава намеренията си на Гьорче Ноевски и му дава инструкции как да построи големия ковчег, станал известен по-късно с името „Ноевски ковчег”. Гьорче Ноевски има трима сина – Люпче, Перо и Гоце. След потопа те се пръскат по света, като Люпче се заселва в Европа, Перо отива в Азия и там дава началото на македонския клон, който изобретява барута и хартията, а пък Гоце ражда всички негри и индианци, които в по-късни векове македонците на Люпче и Перо ще открият по географски начин и ще ги цивилизоват.
Обаче някъде в тъмните хилядолетия между сътворението на света и изобретяването на Интернет се случва важно историческо събитие. Неясно откъде се появяват другите народи и започват да се ползват от културните достижения на македонците и да крадат историята им. Така например, пияните от черна бира англичани започват да твърдят, че Райчо Панте-Генчовски и той бил англичанин, и дори извращават името му на Ричард Плантагенет – Лъвското сърце, а датчаните приписват на някакъв свой принц думите на македонската народна песен от Прилепско „Да бидеш или да не бидеш: еве у што е въпросот”.
– Всъщност – каза Милен и си сипа малка чашка кафява смокинова ракия, – именно македонската култура е тази, която запалва просветителския факел на каменната ера.
– Точно така – веднага се присъедини към него Батко, сипвайки си и той от смокиновата ракия, а пък и другите си сипаха, с изключение на мен, който си налях крушова. – Както преди време съобщиха македонските медии, археологическа находка доказва, че македонският език е съществувал и то в писмена форма преди 77 000 години. Вероятно той е тласнал маймуночовеците по пътя на прогреса. За съжаление, тази писменост после изчезва за известно време, за да я открият дявол знае откъде Кирил и Методий и да си я припишат.
Батко направи кратка пауза, за да отиде до бара, откъдето се върна с бутилка „Хенеси” и голяма тумбеста чаша. Сипа си, завъртя няколко пъти чашата в отворената си длан, за да се освободят ароматите, после отпи и продължи:
– След каменната ера идва бронзовата и в Египет построяват пирамидите, които и до днес изумяват с математическата точност, с която единият им ръб е ориентиран към звездата Сириус, а другият – към Скопие. Тайното египетско познание вдъхновява античността, която после пък разпалва Ренесанса след кратко средновековно прекъсване, настъпило по причина че Македонската империя, неправилно и клеветнически наричана Римска, пада под ударите дивите македонски племена от север. Империята се разцепва на две: Западна Македонска, наричана „Свещена” като и всичко македонско, и Източна Македонска, наричана за удобство Византия, по името на античния македонски град Бизанциум. Именно нея хищните кръстоносци опитват да затрият, но македонският цар Калоян обърква сметките им. И ето че идват турците. Тук трябва да отворим една скоба, за да подчертаем дебело, че турците и гърците не са македонци. Турците не са, защото не могат всички да бъдат, а пък гърците не са, защото ако бяха, то тогава и Александър Македонски щеше да е грък, а пък той не е. Българите само частично не са македонци с изключение на някои от монарсите си, които са. Както и да е, Османската империя и тя на свой ред си отива и Балканите преоткриват националната държава, открита от македонците още преди 77 000 години и още тогава наречена МАКЕДОНИА, изписано с кирилица от дясно на ляво на онзи археологически камък, за който вече стана дума. През следващия век новите национални държави се отдават на подлости и машинации, в резултат от които Македония се свежда до нещо с население колкото София с тази разлика, че половината от това население са албанци, турци и цигани.
– Пука им на македонците! – махна с ръка Милен и си сипа коняк в чашата от червено вино, с което предизвика вълна на потрес и погнуса в цялата компания. – За хиляда – хиляда и петстотин години националните държави ще отмрат и всичко ще си дойде на мястото. А какво са 1500 години на фона на македонския континуитет от 77 000!
– Важното е че през цялото това време не са изгубили чувството си за историчност, което е било еднакво остро и в годините преди началото на каменната ера, и в наши дни, както личи от историческия филм за футбола и войната, с който започна целият този разговор – каза Светльо и поиска сметката.
Докато Странджата я приготви и донесе, изпихме по едно малко уиски с малка бира и приготвихме недовършената гарафа с червено вино за из път. Платихме и излязохме на улицата. Стефан се подхлъзна на една замръзнала локва, но ние ловко го уловихме и го спасихме от позорно и болезнено падане. Хванати така под ръка, образувахме нещо като южнославянско хоро и запречили целия тротоар, някак си естествено запяхме: „Що ми е мило, мило и драго во Струга града, мамо, дюкян да имам”.
– Ех, да имах сега да ви снимам отнякъде! – залитна режисьорът Стефан. – Да се видите на какво приличате. И дали изобщо приличате на нещо…
Източник: c2h5oh.org
- ООН: Възможни са бедствия в България
В Сърбия и България има признаци, че разрушителни наводнения ще причинят нови човешки жертви и щети на икономиката, язовирни стени и диги ще пострадат особено тежко.
Части от Централна и Източна Европа, които бяха парализирани от снега, може да бъдат изправени пред нови разрушения и жертви от наводнения при топенето на снеговете в началото на пролетта, предупреди Агенцията на ООН за намаляване на риска от бедствия.
„Температурите в България и Румъния се очаква да нараснат между осем и десет градуса по Целзий през идните 10 дни и това ще доведе до разчупване на ледовете по река Дунав. Макар хиляди хора да остават в плен на снега в Сърбия и България, има предупредителни признаци, че разрушителни наводнения ще причинят нови човешки жертви и щети на икономиката“, заяви Маргарет Валстрьом, специален представител на ООН за намаляване на риска от бедствия, цитирана от Агенция Франс прес.
Местата без адекватна инфраструктура за управление на наводненията като язовирни стени и диги ще пострадат особено тежко, допълни тя.
При последната студена вълна и обилен снеговалеж в части на Европа загинаха над 600 души, напомня АФП.
„Сега е време властите в тези страни, Червен кръст, националните власти за намаляване на риска от бедствия и за гражданска защита да направят планове, за да гарантират, че няма да има загуба на човешки животи, когато станат наводненията“, заяви Денис МакКлийн, говорител на същата агенция на ООН.
„Но те също така трябва да помислят как това бедствие разкри състоянието на публичната инфраструктура в тези страни“, допълни той.
Европейската комисия създаде Европейска система за предупреждение за опасност от наводнения след преливането на реките Елба и Дунав през 2002 г. Агенцията на ООН за намаляване на риска от бедствия съобщи, че предстоящото топене на сняг може да постави системата на най-голямо изпитание от създаването й.
Източник: Vesti.bg
- Проект „Закон за детето“ обезправя родителите и крие сериозни рискове за децата
Д-р Ваньо Шарков, народен представител от СДС: „Този законопроект ни връща във времето на социализма, когато Троцки заявява, че ролята на семейството ще отпадне и грижата за децата ще бъде поета от държавата“.
Главната опасност на проекта за «Закон за детето» се състои в това, че съгласно закона родителите са третирани като тези, които само «полагат грижи» за детето, докато умът и ценностите му се формират от държавата (чл. 34). Проектът за «Закон за детето» изземва в значителна степен конституционните права на родителите, прехвърляйки ги на държавата в лицето на социалните служители, определя кое е вредното за децата на база на много общи и недефинирани в закона термини, което дава възможност за редица злоупотреби. Родителят няма правото да откаже на детето да «се информира» независимо от източника, няма право да му наложи наказание и трябва на всяка цена да се съобрази с мнението на детето си, като законът му дава правото да прави каквото и когато си пожелае.
Приема се, че детето е съвършено същество, което не допуска грешки и с желанието на което родителят трябва да се съгласи, ако не иска да попадне под ударите на закона. Правото на подобен вид решения се прехвърля в ръцете на социалните служители, съдиите и кметовете, които могат да влязат по всяко време директно през вратата на което и да е българско семейство и то без съд! Социалните служби, с помощта на полицията ще могат да се намесват и да изземват децата ПРЕДИ дори да са били доказани обстоятелствата около конкретния казус. Родителят се приема за виновен по презумпция.
Подобни закони водят до редица злоупотреби в някои европейски страни. Деца биват легално отвличани от социалните служби за това, че родител е повишил тон, пропуснал е имунизация или просто е дисциплинирал детето си. Поведението на социалните служители в страни като Швеция и Германия се е превърнало в средство за контрол върху родителите. Този Закон отваря път за упражняване на диктат от страна на държавата върху семейството=
Гражданска инициатива за семейството приканва всички родители и граждани да се присъединят към подписката за отхвърляне на Проекта за «Закон за детето». Това можете да направите на адрес http://bg4family.org/index.php?id=10
Днес можете да спрете този безпредел. Ако искате, свалете листовката и я сподели с приятелите си http://narod.ru/disk/40541393001/Listovka_podobrena.doc.html
http://youtu.be/Ng28Aa4Fjwo
- Медийната свобода в България се отлага?
Намери се отговорник за медийната свобода – не държавата с възможната й цензура, а читателят и неговата грамотност. Колкото по-образовани са четящите хора, толкова по-висока степен на свобода съществува в медиите.
Откритието принадлежи на Инициативата за европейски политики към Институт Отворено общество и представлява първото защитимо с факти твърдение, че лошото управление на една страна не прави непременно медиите й по-малко свободни.
Дори бедността на една страна не се отразява на медийната свобода. Отразява й се обаче лошото качество на образованието.
Според изследването новите страни-членки на ЕС много бързо догонват старите членове по показателя „медийна свобода“. Но има две страни, за които това общо правило не важи – Румъния и България.
Това са и двете единствени държави в съюза, които се намират дори под минималния стандарт по показателя за свобода в медиите. Изследователите са търсили отговор на въпроса кое обуславя това положение и са го открили в качеството на образованието.
Двете най-силно изоставащи страни се оказват и страни с по-слаби образователни системи измежду новите страни-членки. Според авторите на изследването изводът е съвършено очевиден – ако България иска да има свободни медии, тя трябва да предприеме спешни реформи не къде да е, а именно в образователната сфера.
Грамотни читатели = свободни медии
Резултатът от различните видове цензура: политическа, корпоративна или самоналожена
Този извод е качествено различен от всичко, съобщавано досега за свободата на словото.
До този момент е прието да се твърди, че ако в медиите няма свобода, то за това са виновни или политиците, които налагат политическа цензура, или собствениците, които налагат корпоративна цензура, или журналистите, които си налагат автоцензура, или и трите наведнъж.
Очевидно тези фактори продължават да имат своето място в историята, но тежестта на това място зависи от това колко образована е публиката. Една добре образована публика надали би допуснала чак такъв размах на цензура и автоцензура, какъвто е нужен за трайното заемане на предпоследното място по свобода в Европа.
Впрочем, свободата е точно онази тема, която традиционно отсъства от медиите, както отсъства и темата с правата на човека. Това са две области, в които се правят основните изследвания на международни правозащитни организации, но които будят по-скоро досада на местна почва.
Сегашният пример не е по-различен – очевидно първото условие за това да нямаш свобода е в това да не усещаш нито липсата й, нито важността й.
Що се отнася до твърдението, че за да има по-свободни медии трябва да има и по-грамотни читатели, надеждата е, че изследователите грешат. Да са прави би означавало, че свободните медии се отлагат с едно-две поколения, не по-малко.
Източник: Deutsche Welle
Илюстрация: КЛУБ НА БЪЛГАРСКИТЕ ЖУРНАЛИСТИ „ПО СВЕТА И У НАС“
- Съюз „Тошев, Пеевски, Гергов” и примъкналият се Блъсков
На пресконференцията за учредяването на новия издателски съюз. Отляво надясно: Тошо Тошев (”Преса”), Тодор Батков (”Стандарт”), Светлана Шаренкова (”Земя”), Петьо Блъсков (”Република”) и Делян Пеевски (”Телеграф”, “Монитор” и др.). Снимка: Булфото
Делян Пеевски и Тошо Тошев са главните учредители на новия Съюз на издателите, основан тия дни. Към тях се е присъединил и друг добре познат издател – Петьо Блъсков. Както се казва на руски по друг случай с едни съзаклятници от 50-те години – „примкнувший к ним”, тоест присъединилият се Блъсков. И той да се примъкне, щото опитите му да се прави на издател стават все по-безплодни.
Най-одиозните фигури в българския печат се събрали в съюз. Случката е като сбъднат кошмар, лош сън, който се случва в действителност. Сега тези издатели демонстрират близост и приятелство, макар до вчера да са се нападали по вестниците си. Например Блъсков години наред доказваше, че Тошев е корумпиран, свързан с мутри (присмял се хърбел на щърбел), жена му е незнам си каква, и по кръщелно се казва Тошко, а не Тошо. Или, пак Блъсков, открито е наричал Пеевски и майка му “кашалотите”, по времето, когато са правили сделки за вестници…
На пресконференцията при учредяването той се появил на вратата и учредителите радушно го поканили да седне при тях. Пеевски лично му посочил мястото до себе си…Всички тези учредители обслужват правителството и мачкат свободата на печата. Сред съзаклятниците е и съсобственикът на бТВ Красимир Гергов, същевременно издател или контролиращ неизвестен брой медии, сайтове, радиа, чрез монополното си положение в рекламния бизнес. За членове са поканени и рекламни агенции. Идеята е чрез новия съюз да делят баницата с парите от реклама, тоест да оформят нов монопол.
Но, за разлика от времето на монопола със стария Съюз на издателите, където Тошев дърпаше конците и вестниците пееха една песен в хор и се лигавеха с властта, сега има разнобой. Сега е добре, че ще има повече от един издателски съюз. Вече има поне две групи вестници, които няма да си прикриват взаимно мръсотиите. Дай Боже да се появят и още.
Защото досегашния Съюз на издателите беше тоталитарно образувание, подобно на някогашния Съюз на писателите. Сега напусналите го се събраха с новоизпечения издател Пеевски и учредяват нов, с идеята да продължат старата практика. Начело за председател са изтикали неоцапания като тях Валери Запрянов, което не променя статута им на одиозни фигури и слуги на властта.
Сега издателските групи „Икономедия” („Капитал”, „Дневник” и др.) , „Сега”, „Труд” и „24 часа” и др. вестници и списания остават извън новия съюз. Има нещо симптоматично в това, че точно в момента споменатите вестници, в общи линии, не са толкова сервилни към властта. Но нищо чудно някой от тях да се присъедини, за да се качи на влака на слугите. Защото няма и грам съмнение, че новият съюз е съставен основно от обслужващи медии.
Вестниците на Пеевски са образец на пропаганда и агитация, каквато журналистите не са сънували и по времето на Тодор Живков. Вестник „Стандарт” – също. Новият „Преса” е най-перфидният, който уж се прави на независим.
Няма кой да се зарадва от учредяването на новия съюз. Ни журналисти, ни читатели. Журналистите са в най-окаяно положение. Те нямат избор – ще работят или при Пеевски, или при Тошев, Батков, Любомир Павлов. Къде да избягаш? За съжаление повечето редактори, вместо да защитават професионални принципи, сами се хвърлят на килимчето на издателите, за да им угаждат в мръсотиите.
Но на монополните медии и съюзи ще им става все по-трудно. Защото, дори да мълчат задружно по разни теми, да манипулират и дори да крият новини, истината вече не може да се скрие като преди. Интернет се оказа предпочитано място за човек, който иска да научи какво става. И хартиените издания все повече го закъсват, опитвайки се да се слагат на правителството.
Всички изредени издатели носят колективна отговорност за свободата на медиите в България. Организацията „Репортери без граници” обяви, че България през 2011 г. е стигнала дъното, откак я включват в класацията за свобода на печата – на 80-о място. Втора поредна година слиза надолу и никога не е била толкова зле, по-зле и от страни, които не са членки на ЕС.
Сега реално този нов съюз иска да повтори „най-доброто” от стария – флиртове с властта, президентът на връчването на журналистически награди, премиерът пуши пура с Тошо Тошев, политически интриги, пиар обслужване на отбрани, което се отплаща щедро и т. н. И като допълнителен резултат – мемоарни пешопешевски книги, които дават материал за анализ от психиатър.
Кой седи отзад?
Още една особеност има в новия издателски съюз. На практика повечето издания в него се издържат по корупционна схема. Не е тайна че Тошев се прави отново на издател, след като някой му е дал пари да прави нов вестник. То е ясно кой е този някой – личи си по ласкавото отношение на изданията на Пеевски към новия вестник и съюзяването на двамата.
Зад повечето издания седи Корпоративна търговска банка, която е натъпкана с държавни пари. И се получава така – държавата дава пари на една банка, тя издържа медии, а те хвалят правителството на Борисов. И новият съюз на издателите всъщност е обединение на хранените от властта медии, плюс залепени още неколцина за камуфлаж. На които им се иска да гепят солидарно от баницата. И не само това. По същество групата на Пеевски и гравитиращият около него в. “Преса” правят дъмпинг на цените, като продават вестници (”Телеграф” – 40 ст. и “Преса” – 60 ст.) на по-ниски цени от останалите.
И още една новост има, с която учредителите трябва да са наясно – в миналото старият Съюз на българските издатели гарантираше, че когато вестниците манипулират и вършат мръсотии, никой няма да реагира никъде, най-малко защото са обединени с Тошев начело и си правят взаимни услуги. Вече е друго време. И влиянието на вестниците е по-слабо, и интернет е по-силен, и вече няма един съюз. И ако си мислят, че някой ще им мълчи и ще им трепери, щото са обединени работодатели, лъжат се.
Какво са постигнали досега въпросните издатели?
Освен класациите на „Репортери без граници” и „Фридъм хаус”, в които България затъва все по-надолу с ограничена свобода на печата, има и по-конкретни оценки. Например тези в секретна грама на бившата американска посланичка в София Нанси Макълдауни. Ето какво пише тя:
„Българските медии са силно манипулирани, а собствеността им все повече се концентрира във все по-малко ръце.
Неутрализирането на медии чрез поглъщане очевидно ограничава възможността им да служат като рупор на гражданското общество. С наближаването на парламентарните избори вече изцяло се виждат последствията от концентрацията на собствеността в медиите и корумпираната журналистика.Заради пренаситения пазар с традиционни и нови медийни издания много от тях не могат да оцелеят само с приходите от реклами и разчитат на донори. Самоцензурата е практика в медийните издания. Те дори имат черни списъци на политици и конкурентни бизнесмени, които не се отразяват или интервюират.
С появата на нови медии и безброй вестници “еднодневки” много основни вестници се оплакват от намаляване на читателите. Заради неясната собственост и преобладаващия брой неподписани статии обществото не е защитено от клеветническите материали, публикувани в тях. В миналото ГЕРБ разчиташе за отразяване основно на харизмата на неформалния лидер на партията Бойко Борисов, който често се обажда или диктува директно на журналистите.”
(От „Уикилийкс” и сайта „Биволъ” със съкращения).Разликата със сега е, че на Борисов все по-малко му се налага да диктува. Вестниците на новите издатели сами тичат да му бършат задника и да му лъскат генералските лампази.
В доклада на посланичката има и една констатация, специално за Тошо Тошев, още като главен редактор на „Труд”, и Венелина Гочева, тогава главен редактор на „24 часа”, макар и да не са споменати поименно:
„…германската медийна група ВАЦ, която притежава два всекидневника – “Труд” и “24 часа” с общ тираж 150 000 копия дневно, изглежда по-фокусирана върху финансовите резултати. Тъй като чуждите собственици не се интересуват от близки отношения и нямат интереси на местната политическа сцена, главните редактори на вестниците определят до голяма степен отразяването на вътрешната политика. Макар да не се знае за черни списъци в тези издания, някои политици получават привилегировано отразяване, за което се твърди, че се дължи на лични приятелства с главните редактори.”
Колко деликатно казано. Всъщност направо става дума за пропаганда, пиар, злепоставяне. Ей такива тошевско-пеевски вестници сега се сдружават.
Иван Бакалов,
e-vestnik.bg
- Morgan Stanley: REO Rental Program Will Create 1.8M Job
The government’s program to turn foreclosed Fannie Mae, Freddie Mac and Federal Housing Administration properties into rentals “is here to stay,” according to housing analysts at Morgan Stanley ($19.19 0%).
One of the greatest effects of it, the bank’s analysts say, is job creation, with the possibility of creating more than one million jobs in the hard-hit construction and real estate industries. The jobs could be created by private capital without the use of taxpayer dollars.
The program’s purpose is to clear the national backlog of distressed housing.
“On a macro level, (the REO rental program) could not have come at a better time,” the analysts say.
According to the Bureau of Labor Statistics, the economy lost million 2.5 million housing-related jobs over the past five years. Of those, 2.16 million were in construction and 240,000 were in real estate.
Employment in construction increased by 21,000 in January, following a gain of 31,000 in the previous month.
Analysts estimate about eight million properties will be sold in some form of distressed sale over the next five years.
“Even if only half can be turned into rentals, which would represent only a 20% increase in the total number of single-family rental properties available today, that could result in the creation of one million one-time construction-oriented jobs plus a possible additional 800,000 in permanent jobs, mostly in some of the hardest-hit sectors and the hardest-hit economic areas of the country,” they say.
The 800,000 jobs would comprise the cottage industry for servicing REO rental units, from cleaning properties to collecting the rent.
The chart below shows Morgan Stanley’s full-time job-creation numbers per distressed property turned into rental by each category and for total jobs. The calculation is based on anecdotal labor-usage feedback the firm received from current single-family operators.
Justin T. Hilley
Read article: http://www.housingwire.com - Goodman Theatre: “The Iceman Cometh” (“Продавец льда грядет”)
Артистический директор Goodman Theatre Роберт Фоллс объявил окончательный состав участников спектакля “Продавец льда грядет”
по пьесе Юджина О’Нила. В главных ролях – лауреаты премии “Тони”, известные американские театральные актеры Натан Лейн (Теодор “Хики” Хикман) и Брайан Деннехи (Ларри Слейд). В остальных ролях: Стивен Уиметт (Гарри Хоуп), Патрик Эндрюс (Дон Пэрритт), Джон Хугенаккер (Вилли Обан), Ли Уилкоф (Хьюго Калмар), Дженнифер Энгстром (Кора).Спектакль “Продавец льда грядет” будет демонстрироваться с 21 апреля по 10 июня 2012 года в помещении театра по адресу: 170 North Dearborn Street, Chicago, IL 60601. Билеты можно заказать по телефону 312-443-3800, на сайте www.goodmantheatre.org или в кассе театра.
Сергей Элькин,
http://sergeyelkin.livejournal.com/
- Lifeline Theatre: “Hunger” (“Голод”)
Двадцать девятый сезон Lifeline Theatre
продолжает мировой премьерой спектакля “Голод” по роману американской
писательницы и журналистки Элиз Блэквелл.В центре спектакля – драматические события времен Второй мировой войны. В течение долгих месяцев блокады Ленинграда российский ботаник Илья (Джон Генри Робертс) оберегает тайник с ценными семенами. В городе ощущается хроническая нехватка еды, от голода и холода люди умирают на улицах. Илья и его сотрудники остаются на рабочих местах. Перед ними стоит дилемма: сохранить жизнь или защитить идеалы…
Автор инсценировки – Крис Хайнсворт. Режиссер – Роберт Каузларик.
В ролях: Питер Гринберг (Виталий/Лысенко), Кэти Маклин Хайнсворт (Ефросинья/Клавдия), Дженнифер Тайлер (Лидия), Кристофер Уолш (Режиссер/Иван) и приглашенные артисты Дэн Граната (Сергей/Петр), Джон Генри Робертс (Илья),
Кендра Тулин (Алена).Автор романа Элиз Блэквелл будет присутствовать на спектакле 3 марта в 4.00 pm. После спектакля состоится ее встреча со зрителями.
Спектакль “Голод” идет по 25 марта 2012 года в помещении Lifeline Theatre по адресу: 6912 North Glenwood Avenue, Chicago, IL 60626. Билеты можно заказать по телефону 773-761-4477, на сайте www.lifelinetheatre.com/ или в кассе театра. Бесплатный паркинг расположен на углу улиц Morse and Ravenswood. Lifeline Theatre предоставляет автобус, который курсирует между паркингом и театром.
Сергей Элькин,
http://sergeyelkin.livejournal.com/
- TUTA Theatre: “Fulton Street Sessions” (“Уроки на улице Фултон”)
Театр TUTA в этом сезоне отмечает десятилетний юбилей. Его создатель, режиссер и бессменный артистический директор – Желько Дюкич. Он родился и вырос в боснийском городе Дервента. Закончив школу, поехал в Белград получать театральное образование. Учился в Академии драматического искусства,
потом там же преподавал актерское мастерство. Первой постановкой Дюкича стал
спектакль “Филоктет” по пьесе Хайнера Мюллера. На этом спектакле он встретился
с дизайнером по костюмам и будущей женой Наташей. С тех пор они работают вместе: сначала в Белграде, а с 1990 года – в США. Желько учился в университете Мэриленда, потом стал там преподавать. Какое-то время они с Наташей жили в Вашингтоне, потом сменили место жительства на Чикаго. Дюкич говорит: “Я хотел работать и взялся за создание собственного театрального коллектива. Стал работать со студентами. Сегодня я счастлив, что так случилось. В своем театре
можно развивать собственную эстетику, свой театр накладывает определенные обязательства. Кроме того, всегда приятно работать с единомышленниками. В этом – отличие работы в своем доме от прихода в другой театр в качестве гостя”. Во
время нашей беседы я спросил у режиссера, почему такое странное название – TUTA? Дюкич ответил так: “В некоторых диалектах югославского языка “tuta” означает “судно”. Когда мы организовали театр, кто-то назвал нас так в шутку.
Мол, ничего серьезного. Для американцев это слово ничего не значило. Но интересно, что сейчас оно ассоциируется с нашим театром”.В качестве первого спектакля юбилейного сезона театр TUTA представляет шоу “Уроки на улице Фултон” (“Fulton Street Sessions”). У
спектакля нет одного автора – это коллективный труд актеров во главе с Желько
Дюкичем. Жанр спектакля его создатели
определяют как “представление в стиле кабаре”. В пародийных музыкальных
номерах, скетчах и сатирических зарисовках труппа театра затрагивает политические, экономические и социальные вопросы текущей жизни.Режиссер – Желько Дюкич. В спектакле звучит оригинальная музыка известного
американского композитора Джоша Шмидта. Это его второй (после спектакля “Баал”
по пьесе Б.Брехта) опыт сотрудничества с театром TUTA. В спектакле участвуют: Кирк Андерсон, Джеймелин Грей, Стейси Бет Грин, Трей Маклин, Жаклин Стоун.Спектакль “Уроки на улице Фултон” идет с 23 февраля по 25 марта 2012 года в помещении Chicago Dramatics по адресу: 1105 West Chicago Avenue, Chicago, IL 60622. Билеты можно заказать по телефону 847-217-0691 или на сайте театра http://www.tutato.com/.
Сергей Элькин,
http://sergeyelkin.livejournal.com/
- Театр-студия “Инкогнито”: “Пропасть для свободных людей”
В декабре прошлого года в Чикаго родился новый театральный коллектив – театр-студия “Инкогнито”. Для своего первого спектакля труппа выбрала пьесу бразильского писателя и драматурга Гильерме Фигейредо “Лиса и виноград” (“Эзоп”). Спектакль называется “Пропасть для свободных людей”. Режиссер-постановщик и композитор – Борис Носовский. Он же исполняет в спектакле роль Эзопа. По словам продюсера и президента театра Анатолия Непокульчицкого, решающим в выборе актеров были актерские качества, заинтересованность в работе и увлеченность. В спектакле заняты известные в Чикаго актрисы Ольга Кирсанова (рабыня Мели) и Лидия Сорока (Клея). В роли Агностоса – актер украинского театра-студии “Гомин” (Чикаго) Виктор Табачук. Анатолий Непокульчицкий исполняет роль Ксанфа. Говоря о драматургическом материале, он сказал: “Человек мечтает о свободе, а когда получает ее, то понимает, что свобода не бывает без обязанностей. Становится ли он свободней? Да, он уже не раб, но он зависим от обстоятельств и правил социума. Абсолютной свободы не может быть никогда! Все сводится к тому, комфортно ли человек существует в предлагаемых обстоятельствах того или иного общества. Как в бывшем Советском Союзе. Людям было хорошо, когда за них все решали… В пьесе столько интересных тем, вопросов, проблем… Наш спектакль рассчитан на подготовленную, мыслящую публику. Нам есть что сказать этой пьесой”.
10 марта в 7 часов вечера и 11 марта в 5 часов дня театр-студия “Инкогнито” показывает спектакль на новой сцене в театральном зале Prairie Lakes Theatre по адресу: 515 E. Thacker Street, Des Plaines, IL 60016. Все подробности – на сайте http://theaterincognito.org/home.html. Билеты можно приобрести в театральных кассах и Интернете.
Сергей Элькин,
http://sergeyelkin.livejournal.com/
www.sergeyelkin.com - Чикагский симфонический центр представляет. 24 февраля – 3 марта 2012 года (С изменениями!)
На прошлой неделе пресс-служба Чикагского симфонического оркестра (далее – ЧСО) объявила, что дирижер-лауреат Пьер Булез отменил запланированные на конец февраля – начало марта выступления с оркестром. На февральских концертах Булеза заменит румынский дирижер Кристиан Макелару, на мартовских – английский маэстро Джонатан Нотт. Оба дирижера дебютируют с ЧСО. При этом остальной состав исполнителей и программа концертов остаются без изменений.
24 февраля, 1.30 pm; 26 февраля, 3.00 pm. Очередная программа Джерарда
Макберни из серии “Вокруг произведения” рассказывает о
вокально-инструментальном цикле Арнольда Шенберга “Лунный Пьеро”. Это произведение создано молодым композитором в 1912 году в Вене – городе, который подарил миру психоанализ Фрейда, живопись Климта и симфонии Малера. Шенберг вращался среди живописцев, музыкантов, поэтов, преподавал гармонию, контрапункт
и композицию, увлекался новыми музыкальными формами. Так, он изобрел новый метод вокального пения “Sprechgesang” – нечто среднее между актерской декламацией и пением. “Лунный Пьеро” –
миниатюрная драма для одного певца и пяти инструментов. Видевшая и слышавшая все венская публика была поражена красотой и оригинальностью музыки Шенберга.В представлении участвуют пианист Пьер-Лорен Эмар, певица Кира Даффи и музыканты оркестра Мэттью Дюфор (флейта, пикколо), Лори
Блум (кларнет), Роберт Чен (скрипка, альт), Джон Шарп (виолончель).24 февраля после окончания концерта музыканты оркестра, солисты и Джерард Макберни ответят на вопросы зрителей.
25 февраля, 8.00 pm; 28 февраля, 7.30 pm. В эти дни цикл Арнольда
Шенберга “Лунный Пьеро” прозвучит вместе с “Историей солдата” Игоря
Стравинского. Первое исполнение “Истории…” состоялось в 1918 году в Лозанне. Оркестром руководил швейцарский дирижер Эрнест Ансерме. Вскоре после премьеры в Европе вспыхнула эпидемия “испанки” (испанского гриппа), и о Солдате на время забыли. Это сочинение и сегодня остается одним из самых малоизвестных произведений Стравинского.В представлении участвуют пианист Пьер-Лорен Эмар, певица Кира Даффи и музыканты оркестра Мэттью Дюфор (флейта, пикколо), Лори Блум (кларнет), Роберт Чен (скрипка, альт), Джон Шарп (виолончель), Стивен Уильямсон (кларнет), Дэвид Макгилл (фагот), Кристофер Мартин (труба), Майкл Малкахи (тромбон), Майкл Ховнанян (контрабас), Синтия Йе (ударные).
Роль чтеца исполняет лауреат премий “Эмми” и “Тони”, популярный американский актер Джон Литгоу.
Режиссер представления – выпускница Стэнфордского университета, одна из создателей парижского театра “Сложность”, француженка Аннабель Арден.
1 и 3 марта, 8.00 pm; 2 марта, 1.30 pm. Мартовская программа музыкальных вечеров в Симфоническом центре открывается Фортепианным концертом А.Шенберга (солист – Пьер-Лорен Эмар) и симфонией Г.Малера “Песнь о Земле” для двух солистов (Мишель Деянг, меццо-сопрано; Стюарт Скелтон, тенор) и оркестра.
Концерт для фортепиано с оркестром Арнольда Шенберга – одно из этапных произведений фортепианного искусства XX века. Спасаясь от нацистов, композитор эмигрировал сначала во Францию, а затем в США и в момент написания произведения преподавал в Калифорнийском университете в Лос-Анджелесе. Премьера концерта состоялась в 1942 году. В отличие от “Лунного Пьеро”, вошедшего в историю музыки как “Библия экспрессионизма”, в своем Фортепианном концерте Шенберг не замыкается в рамках классической додекафонной техники, а отчасти возвращается к гармонии. Как говорил сам композитор: “Многое еще можно сказать в до мажоре”.
Симфония “Песнь о Земле” была создана Густавом Малером по произведениям средневековой китайской поэзии в переводах Ганса Бетге. Малер писал дирижеру Бруно Вальтеру: “По-моему, это самое личное из всего, что я до сих пор написал”. Симфония не обозначена номером, хотя она является девятой в творчестве композитора. По свидетельству того же Вальтера, после роковых Девятых симфоний Бетховена и Брукнера Малер панически боялся этой цифры, но по иронии судьбы следующая, Девятая симфония (которая на самом деле должна идти под номером “десять”) стала для него последней.
После концерта 3 марта на втором этаже Симфонического центра, в Grainger Ballroom Пьер-Лорен Эмар будет раздавать автографы.
За полчаса до начала каждого концерта состоятся беседы с музыкантом и журналистом радио WFMT/98.7 FM Карлом
Грапентином.А теперь несколько слов о дирижерах. Румынский дирижер Кристиан Макелару готовился стать скрипачом. Он начал заниматься музыкой с шести лет. Три раза (в 1994, 1996 и 1997 годах) становился
победителем Национальной музыкальной олимпиады в Румынии. Учился в
Interlochen Arts Academy в Мичигане. В
возрасте девятнадцати лет дебютировал в Карнеги-холле. В течение двух сезонов
играл в группе первых скрипок Хьюстонского симфонического оркестра. Был самым
молодым концертмейстером в Симфоническом оркестре Майами за всю его историю. С
сентября 2011 года является вторым дирижером Филадельфийского симфонического оркестра. В декабре 2011 года дебютировал в Чикагском симфоническом центре в серии “Музыка сегодня”.Английский дирижер Джонатан Нотт получил
всестороннее музыкальное образование. После Кембриджского университета он учился пению и игре на флейте в Южном королевском колледже в Манчестере, а дирижированию – в Лондоне. Его карьера началась в оперных театрах Франкфурта и
Висбадена. Среди опер, которыми дирижировал Нотт, – тетралогия Р.Вагнера “Кольцо нибелунгов”. С 1997 по 2002 годы был главным дирижером Симфонического оркестра Люцерны, с 2000 по 2003 годы – главным дирижером “Ensemble intercontemporain”. С 2000 года является главным дирижером Симфонического оркестра Бамберга
(Германия). По аналогии с композитором-резидентом ввел в оркестре понятие
артист-резидент. Как результат, в Бамберге часто появляются такие прославленные музыканты, как Вадим Репин и Пьер-Лорен Эмар. Со своим “старым знакомым” Эмаром Нотт дебютирует с ЧСО.220 South Michigan Avenue, Chicago, IL 60604, справки и заказ билетов по телефону 312-294-3000 или на сайте www.cso.org. Там же можно приобрести абонементы на сезон 2012-13 годов. Одиночные
билеты поступят в продажу в августе 2012 года.Сергей Элькин,
http://sergeyelkin.livejournal.com/
- КЛУБ НА ЗНАЕЩИТЕ – 20 ФЕВРУАРИ 2012
Интересуваме се от българин, които да работи в „Comcast” (или да е запознат с офертите на компанията), да бъде комуникативен и да ни ориентира на роден български език за възможностите на тази фирма. Интересуваме се също от връзка с българин работещ в AT& T. Ако някой знае някой Знаещ, моля Ви пишете ни чрез [email protected] . Благодарим на всеки, които ще ни помогне по веригата от Знаещия до нас.
- „Шеврон” спонсорира държавен прием за 3-ти март
Покана за прием по случай Националния празник на Р. България 3-ти март. В долния ляв ъгъл на поканата се вижда емблемата на „Шеврон“.
Източник: Група във Фейсбук против добива на шистов газ
Още за поканата с логото на „Шеврон“
Логото на „Шеврон” стои на официална покана за прием на българското посолство в САЩ по повод националния празник 3-ти март, съобщи от ВМРО. Останалите спонсори са TransAtlantic, Honeywell и SunEdison.
Законите и дипломатическата практика са регламентирали ясно условията, при които чужди фирми могат да правят подаръци на официални представители на българската държава. Затова МВнР трябва бързо да отговори дали в този случай са спазени законът, протоколът и установената дипломатическа традиция, настояват от ВМРО.
Според ВМРО е недопустимо точно тази компания да спонсорира официална държавна проява, при положение, че върху нея тежат съмнения за лобистка намеса в политическия процес на България. МВнР трябва да отговори възможно ли е дипломатическо представителство да приема помощ от тази компания, а в същото време да защитава политиката на правителството в София.
Говорителят на МВнР Весела Чернева, заяви пред в. „Сега“, че привличането на спонсори за официалните приеми на посолствата е обичайна практика, която прилагат и чужди мисии в София. „Основна задача на нашите посолства е да поддържат интереса на местните фирми към България. Те поемат част от разходите за приемите и така спестяваме пари на българските данъкоплатци“, обясни тя. По нейни думи бюджетът на министерството за представителни разходи е свит до символични суми.
Посланик Елена Поптодорова каза за „Сега“, че на приема са поканени 500-600 души. Наета е зала в сградата на Организацията на американските държави, защото посолството няма толкова голям салон. Наемът за нея, платен от „Шеврон“, е 4000 долара. Другите три компании са поели разходите за кетъринга, възлизащи на 5000 долара. „Нямам толкова голям бюджет, а български компании не проявяват интерес да спонсорират такива официални прояви“, заяви тя. Източник на „Сега“ от финансовите среди в МВнР уточни, че на посолството във Вашингтон се отпускат годишно 5500 долара за представителни нужди.
Преди месец след граждански протести в цялата страна кабинетът отне издаденото разрешително на американската компания „Шеврон“ да прави проучвания за шистов газ в Североизточна България за период от пет години, а пък парламентът гласува тотална забрана на технологията за хидравлично разбиване при проучване и добив на природен газ.
TransAtlantic Petroleum Ltd. е американска компания за добив на петрол и природен газ. На 15 февруари 2011 г. Тя закупи фирмата Direct Petroleum Bulgaria EEOD („Direct Bulgaria“), която разработваше добива на шистов газ край село Девенци, близо до Червен бряг, Плевенско, и правеше проучвания за шистов газ на перспективно находище край Етрополе, Ботевградско. „Транс Атлантик Петролиум“ обяви, че чрез придобиването на „Дайрект Бългерия“ получава лицензи за проучване на шистов газ в района на Ловеч и село Ъглен с площ 2288 кв. км. Компанията „Сън Едисон“ е специализирана в соларната енергия. Тя изгражда фотоволтаични централи. През 2011 г. компанията придоби готов проект за 50 соларни мегавата от строителната компания „Сиенит холдинг“ и закупи земя в Пловдивско, но засега изчаква с реализацията.
„Хъниуел“ е холдинг на сто компании, занимаващи се с развитие на различни технологии. Тя създаде свой клон в България през 1993 г. От 2009 г. компанията предлага съоръжения за газовата промишленост.
Източник: в. „Сега“
- Филмът за досиетата стигна до парите на прехода и може да спре внезапно
КС е подложен на силен натиск да прекрати обявяването на т.нар. картотекирани сътрудници на Държавна сигурност. Тъкмо когато предстои да излязат агентите сред банкерите, кредитните милионери, адвокатските ръководства, синдиците
Ако някой все още е имал съмнение, че политическият и държавният елит, тайните служби, МВР и магистратурата, както и определена група фактори от бившата Държавна сигурност могат във всеки един момент да зададат дневния ред на обществото и медиите, след поредната постановка около досиетата, вероятно вече го нямат. Сякаш изневиделица темата изскочи в публичното пространство и го завзе за няколко дни. Отвсякъде наизлязоха хора, които са на път да разделят цялото общество отново рязко на две. Темата постепенно се политизира и е само въпрос на време да придобие силен драматизъм. Защото в случая не става дума за обявяването на 11 от 15-те митрополити за агенти на Държавна сигурност. Нещо, което беше повече от ясно. Дори е учудващо, че са толкова малко.
Сега става дума за възловия спор дали изобщо ще спре или продължи обявяването на сътрудниците на бившите тайни служби.
Тричленен състав от Върховния административен съд (ВАС) се е възползвал от правото си да сезира Конституционния съд с искане да бъде обявен за противоречащ на конституцията един текст от Закона за достъп и разкриване на документите и за обявяване на принадлежност на български граждани към Държавна сигурност и разузнавателните служби на Българската народна армия. Известен още и като закона за досиетата. Атаката е срещу разпоредбата, според която се обявява принадлежност към ДС на дадено лице по „документи от ръководилия го щатен или нещатен служител, както и наличие на данни за лицето в справочните масиви (регистрационни дневници и картотеки), протоколите за унищожаване или други информационни носители“.
По-простичко казано, става дума отново за това
дали да бъдат обявявани лицата, за които има само картончетав регистрите на ДС. Т.е. няма собственоръчни донесения, декларации, подписани финансови документи за получени пари.
Интересно е да се отбележи и конкретното дело пред ВАС, от което идва и сезирането на КС. То е по искане на бившия външен министър и експосланик в Германия и Турция Стоян Сталев срещу обявяването му през 2008 г. за сътрудник на Държавна сигурност. Той твърди, че не е бил и не може да бъде обявяван само въз основа на данни от картотеките. Според решението на комисията по досиетата Стоян Сталев е вербуван през 1988 г. от Второ главно управление на ДС като агент под псевдонима Маринов.
Тричленният състав на ВАС по неговото дело
е приел тезата на защитата му да спре делото и да сезира КСза обявяване на противоконституционността на чл. 25, т. 3. Според магистратите проблемът е, че самият Конституционен съд с Решение № 10 от 22 септември 1997 г. по к. д. № 14/1997 г. е обявил за противоконституционен сходния § 1, т. 3 от допълнителните разпоредби на вече отменения Закон за достъп до документите на бившата Държавна сигурност и бившето разузнавателно управление на Генералния щаб. Тогава конституционните съдии приеха, че качеството на едно лице като „сътрудник“ на ДС следва да се определя само във връзка с безспорни доказателства за съзнателно доставяна информация на органите на бившата ДС. Според ВАС този текст е възпроизведен и в новия закон за досиетата, който бе приет през 2006 г. по време на Тройната коалиция. Тогава обаче никой не го атакува пред КС и
затова комисията по досиетата от 5 години обявява и картотекираните
сътрудници. Бе направен опит чрез омбудсмана Гиньо Ганев да бъде атакуван пред КС законът, но дори и той отказа да го направи.
От обявените вече стотици лица, съпричастни към ДС, сред депутати, посланици, министри, висши чиновници, журналисти, малка част оспориха решенията на Комисията по досиетата пред Върховния административен съд, но до този момент магистратите винаги отклоняваха исканията и потвърждаваха актовете.
Но сега този състав на ВАС изведнъж съзря проблем и на практика поиска отмяната на нормата за картотекираните с аргумент, че противоречи и на чл. 56 и чл. 57 от конституцията, според които всеки има право на защита и че не трябва да се допуска злоупотреба с права, както и тяхното упражняване, ако то накърнява права или законни интереси на други.
Историята изобщо не е безобидна, защото не може да се предполага как ще реагира сега Конституционният съд. Веднъж той
блокира процеса по отварянето на досиета, когато през 1997 г.
отмени текста за обявяването именно на картотекираните сътрудници. Тогава той забрани и изобщо да се проверяват президентът, вицепрезидентът и самите конституционни съдии. По-късно стана известно, че трима от конституционните съдии, взели по онова време решението, всъщност са били агенти на ДС, същото се оказа и за предишния държавен глава, който е бил сътрудник с кодовото име Гоце.
По принцип КС не е ангажиран с практиката си. Това означава, че може да даде две различни решения по сходни казуси и не е длъжен да се произнесе както първия път. Но може и да даде.
КС веднага допусна делото за разглеждане по същество и определи
за заинтересувани страни Народното събрание, президента, Министерския съвет, министъра на вътрешните работи, Върховния административен съд, главния прокурор, комисията по досиетата и Българския хелзинкски комитет. И им даде само 7-дневен срок да представят писмени становища и доказателства. Нещо, което е необичайно. Обичайно се дават по две седмици, че и повече. Затова и по-краткият срок веднага подхрани съмненията, че нещо се бърза.
Всъщност въпросът с картотекираните сътрудници винаги ще стои. 74 на сто от досиетата на ДС ги няма – или са унищожени, или са изнесени. За около 41 на сто от целия архивен фонд няма информация. През 1990 г. са били унищожени или скрити всички данни за явочните квартири на ДС, а само в София те са били 2089. Липсват и 75 на сто от работните дела на агенти. Унищожени са хиляди действащи дела, които никога не са влизали в архива.
Липсва и почти целият архив на VI отдел на VI управление на ДС
На практика за много от хората има само картончета. И това поставя въпроса дали част от тях не са били писани само като бройки от оперативните вербуващи офицери. И дава възможност на мнозина да твърдят, че не са били сътрудници на ДС, защото няма никъде документ или подпис, оставен от самите тях. Комисията обаче твърди, че картончетата са достатъчни доказателства.
През годините бяха заведени няколко дела заради прочистването на архива на ДС. Стана ясно, че на закрито съвещание на МВР преди много време е обявено, че в периода между 1944 и 1973 г. са вербувани за секретни сътрудници 131 600 души, като в това число не влизало разузнаването. По груби сметки до 1989 г. за ДС се смята, че са работили над 300 000 души.
Този обрат със сезирането на КС настъпва точно в момента, когато се очаква да
бъде обявена една от най-интересните категории – тази на кредитните милионериДосега не е имало кой знае какви изненади при обявяването на сътрудниците на бившата ДС сред дипломатите, духовенството, министрите или депутатите. Беше предварително ясно, че ще са много. Но ще е далеч по-интересно обаче колко от кредитните милионери са били такива.
Ако КС реши да потвърди практиката си и да прекрати обявяването на картотекираните сътрудници, то няма да бъдат обявени много от тях и сред банкерите, ръководствата на адвокатурата през годините, застрахователите, синдиците, занимаващите се с хазарт, с електронни съобщения…
И ще спрат филма с досиетата в най-интересната му част. Точно когато ще стане дума за тъмната страна в биографиите на хора, които контролираха прехода задкулисно, както и мътните финансови потоци. Дали съпричастността им към ДС е универсалното обяснение за поведението им и забогатяването им, е друг въпрос. Но е очевидно, че в момента се оказва силен натиск да бъде предотвратено обявяването им. Което индиректно потвърждава, че в биографиите им има доста тъмни страни и не желаят да бъде ровено около тях.
Александър Александров,
в. „Сега”
- Отдавна, отдалече и отстрани
„Най-сетне пристигнах в София, твърде голям и населен, и много неприятен град.” Не е казано вчера, а е написано през 1623 година от Луи Жедоен. Нали знаете кой се интересува какво са казали другите за него? Ще го кажа по най-щадящия начин – хората, които не са съвсем убедени в собствената си ценност и търсят потвърждение за нея. Такива сме. Тези дни много важно беше какво е казала Хилари Клинтън за нас. За нас са казвани много неща, дори когато не ни е имало на картата като държава. Били сме на пътя на много пътешественици. Ето какво са написали някои от тях.
Българите
Стефан Герлах, 1573 г.: „Това е един робски народ, който нищо не върши, ако не бъде предварително набит. Тогава тичат и бягат и донасят каквото искаш, но с добро нищо не правят. Затуй и чаушите, и турците добре ги бият. Гдето обаче знаят, че сигурно ще получат някоя пара, донасят на чужденците и пътниците за продан хляб, каймак, сирене, кисело мляко, а понякога и свинско месо, понеже отглеждат много свине.”
Хенри Кевъндиш, 1589 г.: „София е много лош град и хората са с лош нрав, защото стояха и ни зяпаха, и ни плюеха, но не ни биеха.”
Франсоа Пуквил, 1798 г.: „Големи любители на музиката и танците, те не се разделят със своята гайда, под чиито крещящи звуци всички, дори и музикантите, започват да се движат ритмично. Те познават лирическия танц и безброй непристойни танци… Впрочем те са храбри, скромни и трудолюбиви, но невежи повече, отколкото може да се предполага.”
Герхард Дриш, 1718 г.: „Местните хора имат обичай…, когато биват поканени да влязат в някоя стая, те преди това събуват обущата си при вратата.”
Конрад Хилдебрандт, немски пастор, 1657 г.: „Къщите на тези хора са съвсем тесни, лоши колибки. Когато преспивахме при тях, лягахме един до друг и в тях няма нищо за виждане освен кревати. Вътре нямат никакви прозорци и щом се появи дневната светлина, тя не може да проникне през вратите, а през комина, който е изплетен високо от пръти и облепен и измазан с кал и глина. Цялата къща се състои от една стая, в която понякога живеят 6 до 8 души и седят под комина до огъня. Техният извор беше едно буре или голям чебър, поставен на количка, които стояха пред вратата. И така си живееха тези хорица твърде доволни.”
Джереми Бентъм, 1785 г.: „Убежището ни бе покрито със слама; стените и пода бяха от кал; нямаше таван и прозорци; вратата само една; светлината влизаше през един комин. Ала това външно сурово жилище не бе лишено от своите удобства. В момента, в който влязохме, на пода бяха разстлани един върху друг два много прилични памучни килима, чисти, като че ли никога неизползувани и достатъчно големи да покрият по-голямата част от помещението, макар че бяха сгънати на две. Въпреки че най-точно ще бъде, ако земната съставка, с която са измазани пода и стените, обозначим като кал, от една по-благоприлична гледна точка можем да я наречем вид мазилка. Ако тази мазилка е трайна, не зная дали не бих я предпочел пред всяка друга, каквато съм виждал. Тя образува равна, гладка повърхност, без всякакви пукнатини. Цветът е приятен, еднороден светлокафяв тон, по който не личат никакви петна и в това отношение го предпочитам пред мръсното бяло, което покрива стените на най-бедните къщи в Англия, както и на някои от най-великолепните в Смирна и Константинопол.”
Мартин Грюневет, 1582 г.: “Споменатите българи са от православната вяра. Хубав, скромен народ…Огнището, където правят целия си огън, се намира в стаята до вратата и е също като нашите камини, а не като татарските къщи. Над менсофата се намира прът, там окачват всичките си дрехи…Мъжете по облекло са почти еднакви с унгарците. Всички дрехи им са тесни. Жените им пък по носията си са почти еднакви с полските селянки. На гърдите си носят престилка, отрупана със сребърни и златни пфениги. Пръстите им са отрупани с пръстени.”
Граф Д’Отрив, 1785 г.: “Облеклото на мъжете-българи е почти същото като това на планинците от Оверн във Франция, с бродерия по бельото и ризата Изглеждат по-малко нещастни от нашите селяни, по характер изглеждат също по-кротки и по-общителни. ..Те са най-приятните от всички хора.”
Феликс Каниц, посетил България 18 пъти между 1860 и 1883 г.: „При нашите излети ни следваха внимателно няколко селяни. Колкото пъти мерех или проучвах стените, те идваха все по-близо. Запитаха ни дали сме намерили следи от съкровище в стените. След нашето заминаване сигурно са търсили в нощните часове скрити иманета. Както и на друго място съм споменавал, българинът развива невероятно усърдие в работата, когато се отнася до някакво желано съкровище.”
У. Милър, 1907 г.: “Българинът е истински син на земята….Пестелив и сдържан, българинът не притежава лекомислената веселост на румънеца, бурната приветливост на сърбина, или мечтателния непрактичен идеализъм на руснака. Той по-скоро прилича на шотландец от равнината и носи многото си възхитителни качества зад външност, зад която малцина имат щастието да проникнат…Оставете българина и черногореца на парче пустееща земя, и българинът ще я превърне в розова градина, докато черногорецът ще продължава да гледа.”
Жените
Пол Люка, 1706 г.: „При все, че са само селянки, жестовете им и всичките им маниери са на хора над простолюдието. Те изглеждат винаги пияни поради веселото им и разнообразяващо настроение. Облеклото им е само риза и някаква роба отгоре. Косите им са изцяло сплетени, колиетата, които носят, са с по четири-пет низа. Ризите и робите им са доста отворени отпред и шията им е твърде открита. Те всички са с много красиви шии и не си дават много труд да ги прикриват.”
А. Пуле, 1657 г.: „Тия жени са нежни, почти еднакви с нашите французойки. Те имат техния темперамент и изглеждат толкова учтиви, че идват сами пред керваните, отрупани с хляб, плодове, топло и подсладено мляко, няколко парчета печено месо, яйца, които продават на нищожна цена, но с толкова изящество, че не мога да си ги представя без сълзи в очите.”
Капитан Шад, 1740 г.: „… на половин час от Разград срещнахме първите леки жени. Те бяха две разпуснати моми от племето на тази нещастна чергарска нация, която във Франция обикновено наричат „египтяни” (цигани). Впрочем те не бяха толкова отвратителни, както би могъл да си помисли някой под впечатлението, което създавам, казвайки, че бяха „египтянки”. Те бяха забрадени с копринени кърпи, оцветени със златни райета, и цялото им останало облекло беше също от коприна…По-малката и същевременно по-безсрамната започна да танцува. Между другите неприлични кълчения на тялото тя започна да движи шията и корема си по един начин, който тогава аз, който не бях виждал източни танци, ми се видя безподобен.”
Гостоприемството
Джордж Кепъл, 1827 г.: „Спряхме се в една българска къща да закусим. Привлече ни красивата стопанка с черти на Мария Магдалена. Страхувам се обаче, че най-много ни впечатли прекрасната закуска, която би направила чест на всеки майстор готвач. Тя се състоеше от яхния с пикантни подправки, пържени яйца, сирене и вино.
Щеше да е чудесно, ако домакинята беше толкова добра, колкото хубава. Няма да бъде справедливо, ако не кажа, че користолюбието й разваляше впечатлението, породено от красотата й.”Рико, 1665 г.: „Колкото време пътувахме между тези хора, ние нямахме нужда от храна, навсякъде ни приемаха радостно и охотно.”
Ричард Уолш, 1827 г.: „Добрите хорица имаха само една стая и ние трябваше да се приспособим между фамилията. Вътрешността на къщата беше чиста, приятна и здрава. Подът беше пометен, чергата постлана, голям огън пламтеше в огнището. Когато легнах между любезните хорица и видях на пламъка как блестят техните почтени лица, почувствах се като у дома.”
Виното
Ожие Бусбек, 1553 г.: „… може би ще дойде наум на някого да попита какво утешение е помагало на дружината ми да понася тези толкова неудобни странноприемници. Ще се досетиш – винота, което обикновено служи за лекарство в лошите нощи.”
Кристиан фон Валсдорф, 1660 г.: „Тук трябва да спомена за виното, макар че турците не дават на робите да пият от него, освен само слабо и блудкаво. Общо взето от Белград до Цариград се намира малко хубаво вино. Вината за това е не на турците, но по-скоро на тукашните жители, които го приготвят нечисто и го оставят под открито небе през цялата година, покрито с малко листа, или пък често оставят буретата в къщите (в които стая, килер и кухня всичко е в едно помещение). Още по-неприятно става на вкус тукашното вино поради това, че го държат простовато, по техния обичай, вътре вкъщи, много често до самия огън, от което то става съвсем кисело.”
Природата
Хелмут Молтке, 1837 г.: „Що за чудесна страна е тази България! Всичко е зелено, склоновете на дълбоките долини са залесени с липи и диви круши, широки ливади обгръщат потоците, разкошни ниви покриват равнините и даже обширните пространства от необработена земя са декорирани с обилна трева….Аз не съм намерил никога по-романтично положение на това от Търново.”
Адолф Бланки, 1841 г.: „Аз препоръчвам на художниците и геолозите да минат през Белоградчик.”
Феликс Каниц, 1862 г.: „…като с някакъв магически удар ми се откри за пръв път приказната сценария на Белоградчишката панорама.”
Трудолюбието
Стефан Герлах, 1573 г.: „..страната е прекрасна и плодородна, черноземна и с добри нивя, но твърде големи пространства стоят необработени. Местните жители обясняват, че ако се заемат с обработката на по-големи земи, турците им отнимат добива, заради това работят само за насъщния си хляб и сеят само толкова, колкото да се прехранят една година. Отглеждат обаче много добитък.”
Райнхолд Лубенау, 1587 г.: „Българските жени са толкова усърдни в преденето, че когато вървят по улицата, не можеш да ги срещнеш без работа, но поставят една хурка с вълна за рамото си и така вървят и предат като играят.”
Ханс Дерншвам, 1553 г. „Тази страна е хубава, плодородна земя, но е запустяла, лошо обработена, селата са малко. Нивите и лозята са буренясали, къщите са лоши като свински кочини.”
Симперт Нигел, 1699: „От Адрианопол до Филипопол се простира една прекрасна страна – с житна земя и лозя, която обаче съвсем никак или твърде малко е обработена. Поради това трябва да се съжалява, че варварите владеят една толкова хубава страна, която немците биха направили по-полезна.”
Пиер Белон, 1574 г.: „Българите имат особен начин да жънат житото, с по-голяма сръчност, отколкото французите.”
Мартин Грюневет, 1582 г.: „Сетне пътувахме по една планина, обрасла с малко шубраци, и отново покрай едно татарско село, което се нарича Базарликьой (някъде около Дунава в северо-източна България). Там видях за първи път да орат с една снежнобяла камила.”
Църквата
Стефан Герлах, 1573 г.: „Жителите казват, че не знаят какво прави свещеникът при литургия, той не ги учи нито “Отче наш”, нито “Десетте заповеди”, нито пък нещо друго. Така че между хиляда никой не знае тези неща; единственото, което знаят е, че са християни. Но за постите се държи много строго, та в забраненото време никой не яде месо. Когато някой умира, трябва да се дадат пари на свещеника. Така от имота на умрелия се вземат 5, 6 или 8 талера, ако е бил заможен. Когато оплачат достатъчно мъртвеца, те изяждат тези пари и пак се развеселяват помежду си. Също и на техните големи празници се събират и когато службата свърши, се веселят и хвалят Бога и светеца, чиято памет празнуват. Особено почитат Дева Мария и Св.Никола.
Причестяват се също като гърците. Богослужението се извършва на език, от който простият човек не всичко разбира, всяка неделя в някоя от черквите подред. Простият човек знае само “Отче наш” и “Символът на вярата”, както ми разказа един българин, но не и 10-те Божи заповеди.”Хилари Клинтън, 2012 г.: „България е прекрасен модел за страните в преход към демокрация.”
За край запазих Лероа Болио, неговите думи са точни като разрез със скалпел: „Тоя народ е най-работният, най-миролюбивият, най-нравственият, може би най-интелигентният или по-точно най-любознателният между всички народи на полуострова. Тоя народ, който в противоположност на съседите си сърби и гърци, е вземал най-слабо участие във въстанията, е най-малко взискателен между всички останали народи, които живеят под турска власт. Между цялата рая българите биха се задоволили с най-малко; ако има християни, които Високата порта би привързала с умели отстъпки, то са именно българите.”
Освен точен, разрезът е и дълбок – още не е зарастнал.
Веселина Седларска,
сп. „Тема“
- Кредитните милионери от ДС – недосегаеми!
Законодателна пречка може да остави скрити имената на кредитните милионери, които са били агенти на бившата ДС.
За това алармира шефът на комисията по досиетата Евтим Костадинов, съобщи „Монитор“.Оказало се, че в списъка със заемащите публични длъжности лица към закона, по който се огласяват хората с картонче, липсват тези с необслужвани кредити. Те фигурират само в листата за установяване на принадлежност към бившите тайни служби. Така според закона комисията е длъжна да провери кои са бившите агенти, станали богаташи посредством кредити, но не и да вдигне завесата над имената им пред обществеността.
Още преди няколко месеца Костадинов съобщи, че ръководеното от него звено стартира проверка на обявените от банките през 1997 г. като кредитни милионери и в близко време трябваше да ги огласи. Според шефа на комисията пропускът може да се преодолее с промени в закона. От ГЕРБ обаче все още не планират такива.
(Със съкращения)
Източник: dir.bg
- КЛУБ НА ЗНАЕЩИТЕ – 19 ФЕВРУАРИ 2012
ВТОРОТО МНЕНИЕ “НЕ ПИТАЙ СТАРИЛО, А ПИТАЙ ПАТИЛО“
Много ми хареса тази рубрика (във вестник „България сега”) и аз реших сега да позапиша нещичко от патилата си с компанията Т-mobile.
Абонат съм на тази компания от 2007 година. Имаме семеен план и всичко до преди 2 месеца си течеше по нормалния ред. Плащанията ни са били винаги редовни и без проблем. Проблем бяха само лошите връзки и обхват на Т- mobile оператор. За да осъществя връзка с даден абонат се налага да звъня десетки пъти, тъй като връзката непрекъснато се разпада. Странното е дори и като излезна и навън на двора, дето се казва направо в ефир съм, положението е същото. Но какво да се прави примирявахме се, защото това е най-евтиният и изгоден оператор, според мнението на болшинството български емигранти в Чикаго. Докато един ден реших да си взема BG номер. Първият месец се радвах на облекченията , които имах при връзка с моите близки в България. Но радостта ми беше доста кратка. На следващият месец изведнъж получих сметка от компания T-mobile, която беше главозамайваща –$ 666. В първият момент си помислих –“това е грешка, не може да бъде, живеем в цивилизован свят, в страната на сбъднатите мечти, ще разговаряме с оператора и всичко ще се уреди“. Но какво беше моето изумление още при първите разговори с компанията? Препращат ме ту тук, ту там и непрекъснато едно и също „няма грешка , говорили сте извън страната, ще си платите….“.
И каква е конкретно тяхната версия? Ами аз просто съм си говорила с България два часа и половина непрекъснато. Подчертавам думата непрекъснато, защото това е практически невъзможно за възможностите и връзките, които предлага оператора Т-mobile. Веднага влезнах във връзка с БГ номер и направих справка. В посоченото от T-mobile време аз просто си имам няколко позвънявания (шест) от България, които са се разпадали. Чрез БГ номер са проведени само два разговора единият за 0:3:43 минути, другият за 0:9:58 минути.Според другият посочен номер, аз едновременно имам отчетен разговор на една и съща дата с един и същи телефон, за едно и също време 0:20:38 минути с Т-mobile и БГ номер. Подчертавам с един и същи телефон аз говоря с два оператора едновременно, което е практически невъзможно???
След многократни разговори и обяснения със служителите на оператор Т-mobile единственото, което направиха като компромис беше намаление на сумата с $50 и разсрочено плащане на голямата сума.
Моята молба за второ мнение е:
1. Може ли да се протестира публично срещу действията на оператор Т-mobile и от коя институция в щата Илинойс трябва да се получи разрешение?
2. Съществува ли независима институция в Илинойс, която може да помогне за практическа защита на потребителя и решаване на тези проблеми, които, по изпатили си български емигранти, са многобройни?
3. Описаният проблем може ли да бъде внесен в Прокуратурата на щата Илинойс, или такива дребни проблемчета не нарушават законите и не са в обсега на компетентността на тази институция?В очакване на второ мнение,
Разочарован от Т-mobile българин.
- Писмата на Левски
Ще имаме едно знаме, на което ще пише: „Свята и чиста република“
Бай Каравелов,
Вие като честен и свободен български вестникар, такъв Ви показва и листът „Свобода“, който издавате, [се борите] без разлика за всеки народ, който би показал, [че иска] да живее [свободно].
Ние, българите, бяхме честити чак сега да се сдобием с напълно свободен вестник, [който] дава право на всекиго да представи народното ни мнение пред света. И ние сме хора и искаме да живеем човешки: да бъдем напълно свободни в земята си, там гдето живее българинът – в България, Тракия [и] Македония. От каквато и народност да живеят в този наш рай, [те] ще бъдат равноправни с българина във всичко. Ще имаме едно знаме, на което ще пише: „Свята и чиста република“. Същото желаем и на братята сърби, черногорци, румънци и пр. да не остават след нас [и] в едно и също време да дадат гласа си. Време е с един труд да спечелим онова, което са търсили и търсят братята французи, т.е. млада Франция, млада Русия и пр. Колко скъпо и с какви загуби? Брат брата, син баща, бащата сина си да убива? Сега е време да преварим това зло. [Защо да водим] втора борба? Сега е лесно и можем с малко материал да се спасим от това гнусно и невярно тиранство, сто пъти по-назад от нас във всичко. Неговите топове, неговите игленки пушки са в нашите ръце. Само ни трябва още мъничко време да поработим [няколко] години. Но [само] тогава [след като поработим], бай Каравелов, както ви пиша в писмата с братя Марина [п. Луканов] и Иван [Драсов], с божя воля ще съсипем гнилата и страхлива държава, та да съзидаме друга многотрайна по новото зидане. Да съсипем, казвам, гнилата и беззаконна държава, но не хората, не жените и децата им. [Стига] само да се покорят на горните свети закони, [те ще са на] равно с българина.
(Из Дописка на В. Левски до в. „Свобода“, писана през втората половина на 1870 г. и публикувана във в. „Свобода“ на 13.02.1871 г.)
Аз съм посветил себе си на отечеството си: да му служа до смърт и да работя по народната воля
Длъжност [ми] е да те попитам: „Прочел ли си устава, който е потвърден по вишегласието на всичките местни комитети? [Прочел ли си] и окръжното писмо, в което заповядва Централния комитет, което съм ви пратил от две недели напред?“
Байо, аз не те настъпвам по краката, но изпитвам по устава и извършвам според пълномощното си, като по-напред благоразумно изпитвам и вземам факти в ръцете си. Пък ти прави по твой кеф.
Както казах по-горе: аз съм посветил себе си на отечеството си още от 61-во [лето] да му служа до смърт и да работя по народната воля. И ако това ти не видиш, [защото] си неверен, то децата ти ще видят [и] ще помислят за тебе.
(Левски до Атанас п. Хинов, 25.08.1872 г.)
Ако спечеля, печеля за цял народ – ако загубя, губя само мене си
Господин Панайоте,
Премного Ви благодаря, дето се потрудихте, че ме извадихте от болницата. Наистина бих умрял, ако бях стоял още няколко дни. Така исто [честно и предано] се трудите и за всичките ни събрани братя. И длъжни сме да Ви почитаме, защото сте и най-главният ни войвода [още от] началото на скупщината.
Вие се грижите сега и за разноските ми, за които ще пиша, че сте харчили за мен. Надявам се да ми пратят колкото ще похарчите за мен. Защото аз се варда да не се причислявам [към] ония, [за] да [не] се рече, че се е харчило за мен. По всякакъв начин ще гледам да Ви ги върна. То е доста и предоста само че се трудите.
Повторно Ви моля да ми пратите 1 жълтица за трошка, защото нямам вече. Заел съм от брат ми и от другите си приятели 40 гроша и мой хак 20 гроша, и твойте, [та] се набират 105 гроша, че стават всичките ми разноски за 13 дена 165 гр., без да съм дал ни пара за лековете на жената. А тя колко ще вземе? – Не зная.
Чух, [че] щял си да отиваш във Влашко. Аз от 67-мо [1867 г.] досега не съм имал чест да сте се доверили на мен, да ми кажете по нещичко истинно. Но пак Ви моля и познавам за най-искрен и пръв любимец български, да дойдете при мен или да Ви пиша какво аз мисля да правя и ще го направя, ако рече Бог с Ваше позволение, ако го намерите благосклонно. И ще Ви моля да ми позволите, за което ако спечеля, печеля за цял народ – ако изгубя, губя само мене си…
(Из писмо на Левски до Панайот Хитов, писано през март или април 1868 г.)
Ние гоним царя и неговите закони
В нашата България не ще бъде така, както е сега в Турско. В нея всички народи ще живеят под едни чисти и свети закони… и за турчина, и за евреина и пр., каквито и да са, за всички еднакво ще е… Така ще е в наша България. Ние не гоним турския народ, ни[то] вярата му, а – царя и неговите закони, с една дума, турското правителство, което варварски владее не само нас, но и сами[те] тур[ци].
В Българско не ще има цар, а „народно управление“ и „всекиму своето“. Всеки ще си служи по вярата и законно ще се съди както българинът, така и турчинът. Свобода и чиста република.
(Левски до чорбаджията Ганчо Милев в Карлово, 10.05.1871 г.)
Заклевам се пред нашето отечество България, че ще изпълнявам точно длъжността си
Долуподписаният, като приемам всичките длъжности, които ми се налагат от пълномощното, дадено ми от ЦБРК, и [като] съзнавам отговорността на своите действия, съгласявам се във всичко и с действията на с другите членове на ЦК, които ще разпределят длъжностите помежду си според способностите на всякого. Същият отговарям за действията си по устава пред другите членове на ЦК и се заклевам пред нашето отечество България, че ще изпълнявам точно длъжността си.
16/28.06.1872 г. В. Левски
(Писмената клетва на Левски, положена след общото събрание в Букурещ от април-май 1872 г.)
Източник: Vasil-levski.org
- Статия в „Работническо дело“ объркала смъртта на Левски на 19, вместо на 18 февруари
139 години от обесването на Васил Левски се навършват днес. Земният път на Апостола на свободата приключва на 6 февруари по стар стил или на 18 февруари по нов – на бесилото край София през 1873 година. Точно пет месеца преди да навърши 36 години, твърди “Дарик”.
Допреди няколко години почитахме паметта на Васил Левски на 19 февруари. Причината за това е, че в началото на 50-те години датата 18 февруари се падала в неделя. Тогава официозът на БКП „Работническо дело“ излязъл в броя си от понеделник със статия написана от мастит историк „На днешния ден увисва на бесилото…“. Целта била повечко хора да излязат на поклонение и така тръгнало, разказа преподавателят по „Нова българска история“ във ВТУ доц. Петко Петков.Именно той преди няколко години лансира паметта на Васил Левски да се почита на 18, а не на 19 февруари. Тогава доц. Петков обясни, че през 1916 г., когато България преминава от Юлианския към Грегорианския календар или от стар към нов стил, се приема поправка от 13 дни.
За събитията, случили се преди 1 март 1900 г., необходимата поправка обаче е от 12 дни. Въпреки това, за някои събития, станали през 19 век, погрешно се добавят 13 дни. Например избухването на Априлското въстание на 20 април 1876 г. по стар стил, днес правилно се празнува на 2 май (поправката е 12 дни).
Рождената дата на Васил Левски (6 юли 1837 г. по стар стил) също се отбелязва правилно – 18 юли по нов стил. За разлика от нея, обесването на Левски – 6 февруари 1873 г. по стар стил се отбелязва грешно на 19 февруари, а не както трябва да бъде на 18 февруари.„Не съм първият, който каза нещата. Преди мен покойният проф. Николай Генчев написа материал за това в столичен вестник. От гледна точка на църквата вероятно няма голяма разлика, но някак си не е честно да не сме коректни точно за това към Левски“ коментира доц. Петков. От 2009 г. паметта на Апостола във В. Търново се почита на 18 февруари. Така ще е и днес.
Източник: БЛИЦ