Авторски
- Животът в България – по-лош, отколкото в Сърбия и Черна гора
Качеството на живот у нас е по-лошо в сравнение със страни, които не са членове на Европейския съюз. България е на 30 място по този показател от 35 страни, като ни изпреварват дори Сърбия и Черна гора, а по показателя качество на здравеопазването пред нас е и Албания. Това показва индексът на настигането www.TheCatchUpIndex.eu, който отчита нивото на сближаване сред 35 страни в Европа – 27-те страни членки на ЕС плюс кандидатите за членство.
Индексът на настигането измерва и сравнява страните по 47 индикатора, които са разделени в четири категории – икономика, качество на живот, демокрация и управление. Той има за цел да отговори на въпроса до каква степен новите страни членки от Централна и Източна Европа (ЕС10) са настигнали “старите”.
Общо страната ни е на 28-о място от 35 страни, като пред нас е Хърватска, която предстои да стане член на ЕС през 2013 г.
За България индексът на настигането показва, че страната ни има по-лошо качество на живот, отколкото икономическите показатели предполагат, посочи Ася Кавръкова от Институт “Отворено общество”. Това стана по време на форум “Пет години членство на България в ЕС и конкурентоспособността на българската икономика” организиран от Центъра за икономическо развитие и Европейската комисия.
Спрямо показателите си 35-те страни могат да бъдат разделени условно на шест клъстера. Начело в класацията е Люксембург заедно със северните страни – Швеция, Норвегия, Холандия, Дания и Финландия. България е в предпоследната пета група в компанията на балканските страни – Хърватска, Румъния, Сърбия, Черна гора и Македония.
Индексът на настигането показва, че новата разделителна линия в Европа минава през Виена по оста Северозапад – Югоизток, посочи Кавръкова.
В категориите икономика, демокрация и управление България заема 28 позиция след Хърватска и Румъния, като единствено по качество на живот сме 30, като ни изпреварват Сърбия и Черна гора, показва индексът. По показателя качеството на здравеопазването дори албанците имат по-висока удовлетвореност от българите, отбеляза Кавръкова.
В сферата на икономиката плюсовете за страната ни са ниското ниво на държавен дълг и относително високо ниво на заетост спрямо средните за ЕС. Минусите са за липсата на пътища, а по показателя енергиен интензитет България има дори нула, посочи Кавръкова. Според нея се наблюдава интересна зависимост между нивото на държавния дълг и управлението на дадена страна. По-ниското ниво на държавен дълг в България се дължи на ниското ниво на добро управление, показва анализът на индикаторите според Кавръкова. Тя даде за пример Белгия, където нивото на държавен дълг е огромно в сравнение с България, но и нивото на управление е много по-добро от нашето.
Само макроикономическата стабилност не е достатъчна за конкурентоспособността на българската икономика. Това пък показва изследване на Центъра за икономическо развитие, представено от Анелия Дамянова. Според нея страната ни трябва да направи решителни стъпки по отношение на институции, инфраструктура и иновации, както и в сферата на образованието.
През 2011 г. България е отстъпила с три места до 74-о от 142 страни в индекса за глобална конкурентоспособност спрямо година по-рано. Въпреки това обаче спрямо годината на присъединяването ни отбелязваме напредък. Причината е, че през 2007 г. България е била на 79-о място в общата класация и последни сред 10-те ново присъединилите се страни членки на ЕС. През 2011 г. сме успели да изпреварим Румъния и вече сме 74-и, отбеляза Анелия Дамянова.
Индексът за глобална конкурентоспособност измерва 12 индикатора. Предимствата на България са макроикономическата стабилност, данъчната политика и внедряването на иновативни решения. Най-големите проблеми пред бизнеса са недостатъчно ефективната съдебна система, корупцията, административният капацитет и влошаващото се качество на работната сила, показва изследването.
Лили Границка,
Мediapool
- БКП/ БСП били незаконни
БКП/ БСП били извън закона, тъй като липсва съдебна регистрация
Архивите сочат, че на 4 септември 1945 г. съществуващата по това време БРП (к) – Българска работническа партия (комунисти) иска вписване в особения регистър на съда. То е направено с определение 3312/05.09.1945 г. по фирмено дело 5/45 на Софийския областен съд. През декември 1948 г., на V Конгрес на БРП (к) партията се преименува на Българска комунистическа партия.
Но промяната не е вписана във фирмено дело 5/45.
След още 5 години, на 31.01.1953 г., БРП (к) е призована в съда, за да се уреди въпросът с името, но липсва и протокол от това заседание във фирменото дело 5/45, както изобщо и каквито и да е сведения за съществуването на БКП в правния мир.
През април 1990 г. БСП получава регистрация като правоприемник на БКП по фирмено дело 1969/90.
През 1992 г. е предявен съдебен иск, с който да се установи, че БКП не е съществувала като легитимно юридическо лице.
С решение от 23.03.1992 г. Първи районен съд (София), 13 състав, с председател Жаклин Комитова “признава за установено, че … БКП, чийто юридически приемник претендира да е БСП, не е съществувала като легитимно юридическо лице…”.
Учудващото е, че на всички избори, за да се регистрира, БСП прилага в ЦИК и копие от вестник “Работническо дело” от 1945 г.
Според ръководството на социалистите по изискванията на тогавашното законодателство сред условията за регистрацията на партия е било необходимо и наличието на печатен орган.
Източник: в. „Монитор“
- Лека авария в АЕЦ в Илинойс, САЩ
Единият от двата реактора на АЕЦ в американския щат Илинойс е спрял след токов удар, съобщи телевизия NBC.
Собственик на АЕЦ „Байрън“ е компанията Excelon. Неин представител заяви, че дизеловите генератори на реактора са започнали работа в ограничен режим. Токовият удар не е повлиял на работа на другия реактор.
За да бъде по-ефективно охлаждане на авариралия реактор атомните специалисти в АЕЦ-а за започнали да вливат в него тритий – изотоп на водорода с невисока степен на радиоактивност. Това е станало с разрешението на Комисията по регулиране на ядрената енергетика (NRC), според която операцията не представлява опасност за населението и околната среда. NRC е присвоила на инцидента възможно най-ниската степен от 4-ристепенната скала по ядрена безопасност в САЩ. Двата реактора на АЕЦ „Байрън“ са пуснати в експлоатация съответно през 1985 и 1987 г.
Източник: БГНЕС
- Медии, информационни продукти и пакети
Автор: Венелин Чалъков
Информацията, включена в тази статия, е адресирана до работещи в медиите; полезна е и за потребителите на медийни продукти и пакети. Написването й е провокирано от битуващата сред гражданството скандална оценка за медийния бизнес: “Давят ни с информация, но не ни информират”. При посещаване на медийния пазар, потребителите изпитват емоция на объркване, подобна на объркването при попадане в магазин за хранителни стоки с лошо именувани щандове, включващи и продукти, които не са за тях. С насипни продукти в произволни разфасовки, оводнени продукти, продукти, замърсени с миши екскременти и пр.
Медии. Медиите – издателства, телевизии, радиа, интернет и пр. – предлагат информационни продукти и пакети на хартиен, електронен или ефирен носител. Адекватният класификатор на обществените дейности, непознат на много икономисти, класифицира технологиите на медийните дейности в подотрасъл на отрасъла Съобщения.
Информации. Живота на човека се прекратява при липса на въздух, вода, храна и информация, пораждаща се от отразявания, които създават образи (следи) върху веществени, полеви или бионосители. Образите са частични информации за отразяваните оригинали. Естественият интелект на човешкия мозък генерира информации, базирани на информация, съществуваща в биопаметта. Изкуственият интелект на компютъра – компютърните програми, с които е зареден, генерира информации, базирани на информация, съществуваща в електронната памет.
Информацията, обработвана от човека, има вид на зрителни, слухови, обонятелни и сетивни образи или текстове, съставени от знаци, асоциирани с образите. Това определя формите на съществуването на информацията – конкретна или абстрактна, образна или текстова.
Информационни стоки. Подобно на храните, медиите предлагат на потребителите информация във вид на информационни продукти, всеки от които се характеризира с показателите: качества на знанията, съставящи продукта; информативност, подобна на калоричността при храните; достъпност, зависеща от усилията за намиране на продукта, разбираемостта на възприятието, комфорта при потребяване; утилитарност, зависеща от ползите и вредите на продукта, неговата актуалност, трайност и надеждност.
Информационно предлагане. Издателствата предлагат информация на хартиен носител, чрез текст и образ, по теми, във вид на съобщения, репортажи, интервюта, коментари, анализи, рецепти, техники, стратегии и пр., обединени в тематични рубрики, определени от съществуващите подотрасли; и информационни пакети във вид на вестници, списания, справочници, речници, енциклопедии, учебници, монографии и др. Радиата предлагат информационни продукти и пакети със средствата слово и музика; телевизиите ползват слово, музика, текст и образ; интернет добавя онлайн комуникиране.
Потребителят предпочита продукти, които имат пълнота на информацията, която при съобщение се постига с информация за време, място, събитие и причина. При анализ пълнотата е достатъчна, когато включва оценки и формулировки на проблемите. При етикетите, рекламите, справочниците има специфични изисквания за пълнота.
Висока информационна плътност се постига чрез оптимално съчетаване на текст, графика и образ, отпадане на повторения, изчистване от текстове несвързани с темата, … .
Висока информативност имат продукти от сорта “съпоставително класиране”. Това къде може да се купи качествена стока на най-ниска цена, не се получава от рекламите за намаления, а от класации на магазините и пазарите по средните цени на стоките. Разумният избирател изхвърля предизборните рекламни листовки, чете предизборните обещания, съпоставя ги преди да вземе решение за кого да гласува.
Полезноста на информационните пакети, измервана с търсенето им, зависи съществено от информативността на предлаганата информация, но и от нейната “опаковка” от видовете: реклама, справочник, вестник, сайт, списание, книга и пр.
При информационните пакети на хартиен и електронен носител лесна достъпност се постига чрез оптимална “опаковка” на пакета, която включва заглавна страница – справочник на рубриките, заглавията и авторите; а при учебниците и монографиите се добавя предметен указател; качествен дизайн, изчистващ зрителното поле, предоставено на продукта от реклами, некролози и др., поставящ ги в периферийното зрително поле; употреба само на четливи шрифтове, бели фонове на текстовите полета; компактно разполагане на продукта. Недопустимо е текстът въведение в темата да се дава в заглавната страница без повтаряне в листа, където се намира продукта; недопустимо е четенето на текст от екрана на компютъра да изисква връщане назад.
При ползване на интернет търсачката Гугъл постига ефективна достъпност до продуктите, при търсене чрез ключови думи – дескрипторите на темата и автора на продукта, сайтове издавани в отделни броеве и пр.
Медийна конкуренция. При конкуренцията между медийните браншове всеки използва предимствата на потребителските качества на своите пакети и продукти. Издателствата се конкурират чрез предимствата на хартиения носител на своите стоки: непосредствена достъпност; удобно потребяване с неуморяващата очите отразена светлина; възможност за разфасоване на пакета на отделни продукти; нелетливост на информацията; трайност и надеждност на носителя и пр. Но и слабостите: бавен достъп до продукта, който при някои списания се измерва с години; брой потребители, ограничени от тиража и пр. Радиата се конкурират чрез предимствата на звуковия носител на своите стоки: удобно и безвредно потребяване; неограничен брой потребители и пр. Но и слабостите: достъпност, опосредствана от техника; летливост на продуктите; трудно разфасоване на пакетите; досаждане с неинтересни продукти. Телевизиите и интернет конкурират издателствата и радиата с предимсвата на електронния и ефирния носители на своите стоки: моментален достъп до информация; мултимедийност – съчетаване на образи и звук. Но и слабостите: достъпност, опосредствана от компютър и екран; уморяващи очите пряка светлина и отблясъци; трудно разфасоване на пакетите; досаждане с нетърсени продукти.
Само информационните продукти със стандартизирани формати дават възможност за равнопоставеност в конкуренцията между медиите и закупуваните от тях автори, чрез информация за техните рейтинги.
Потребяване на информация. От всички пакети на хартиен носител сериозните читатели потребяват само продуктите, които ги интересуват, останалите се изхвърлят – влошава се икономическата ефективност на този вид информиране. Проблемът е решим чрез конструиране на пакетите от информационни модули. При учебниците, списанията, вестниците и др. модули са рубриките (разделите) и статиите (темите). Стандартизираните модули разкриват възможност за предлагане и на отделни статии на списанията, отделни разфасоваеми рубрики на вестниците. Което привлича съсловията на учениците, студентите, учените, колекционерите към закупуване на информационни модули, защото те дават възможност за създаване и обновяване на информационно плътни архиви и библиотеки. Постига се голям полезен образователен ефект, висока икономическа ефективност на информирането чрез хартиен носител, строшават се зъбите на “мишката, която изяжда книжката”. Модулното предлагане дава възможност на издателите за извличане от регистрите на купуванията на маркетингова информация за търсенето на предлаганите продукти по теми и по автори.
Информационно замърсяване. Чуждоезиковото “замърсяване” на националните езици се преборва ефективно чрез: поставяне на писмен и фонетичен запис на чуждата дума в скоби, след използвана адекватна българска дума; употреба на абревиатура само след като е дадено в текста пълно написване на името и др.
Информационните продукти се замърсяват и досадно “оводняват” по много начини: трикове за привличане на внимание; реклами, вмъкнати в статии; цветен фон на текст; говорене със скорост на “картечница”, лоша дикция, акане; музикален съпровод на говор и др. Редакторите в радиата не осъзнават, че последната част от информацията се изтрива, когато авторът й се рекламира и след съобщението.
От пакетите на хартиен носител замърсяването се изрязва, а при пакетите на електронен и ефирен носител, предлагани онлайн, потребителите “отсяват” замърсените продукти и пакети чрез отказ от възприемане – изключване на канала, пренасочване на вниманието си и пр.
Езиковите бариери. Достъпността на потребителя до съдържанието на текст зависи от използвания език. Човечеството все още комуникира с естествени езици и писмености, замърсени със собствена синонимия, чуждици, и обеднени от полисемия. Проблемите на естествените езици са решими чрез семантична реформа – изработване на тълковен речник, с нови думи за премахване на полисемията, определения на адекватните смисли на синонимите и писменост, използваща единна световна фонетична азбука.
Процесът на културната глобализация се тормози от ниската ефективност на използваната дидактика за изучаване на чужди езици и неадекватните преводи. Проблемът е решим чрез преподаване на говоримо овладяване с използване на световна фонетична азбука и адекватен (буквален по смисъл и словоред) превод. Българската азбука с нейните 24 елементарни фонеми и графеми за “омекотител” и за “ударение” решава проблема за световната фонетична азбука. Чуждоезиковите разговорници са високоефективното средство за говоримо овладяване на чужди езици, ако са изградени от тройки изречения: с фонетичен запис на думите; под него буквален превод; под него запис с азбуката на чуждия език. Четенето на изреченията – от ляво на дясно, обратно или отгоре надолу съответствува на превеждания език.
Фонетичните чуждоезикови разговорници ще бъдат предпочитани не само от туристите, издаването им ще бъде високопечелившо.
Буди недоумение бездействието на ЮНЕСКО за стандартизиране поне на математическите знаци и създаване на международна фонетична азбука – като средство за получаване на адекватен международно четлив запис на имената на гражданите в техните лични документи.
В бъдещата нормална държава персоналната отговорност за качеството на информационните стоки и услуги, за ефективността на информационните трафици се носи от комисаря на отрасъл Съобщения. Съюзите на издатели и на журналисти трябва да иницииат реформиране на естествените езици и стандартизиране на информационните продукти и пакети, както това се прави за въздуха, водите и храните.
- Да живее простащината!
Тези, които Вазов нарича Простият български народ, аз ги наричам Извънредно простият български народ, пише Калин Терзийски. Измъчва го мисълта, че в България простаците са успешни, а хората на духа им гълтат прахоляка.
Никога не съм обичал особено много народопсихологически разсъждения. Тоест – обичам ги. Аз самият много обичам да фабрикувам такива. Но заради втълпеното ми, дълбоко вплетеното в самата ми същност чувство за вина, аз дълбоко се съмнявам в стойността им.
Яж си мусаката и си трай
Започна ли да разсъждавам по този начин („Българите са такива, такива и такива…”) – и чувството ми за вина веднага изкрещява: Я спри, дървен философ такъв! Магаре с магаре! Какви са тия българи? Къде си виждал ти българи, че така хубаво и сладко обобщаваш? Като някакъв професор по фолклористика от катедрата по българистика, който току-що сито се е нахранил с мусака! Та нима не е всеки изключителен и различен от всички, че да го слагаш в някаква категория, без въобще да се загледаш внимателно в него? Така ми крещи моето чувство за вина.
Аз съм един типичен български интелигент от началото на ХХІ или на който и да било друг век. Объркан, несмел и пълен с чувство за вина. То не ми дава даже да направя някое и друго обобщение. Знам откъде идва моето чувство за вина. Аз цял живот съм се вслушвал в забележките и в критиките на другите. Цял живот!
Аз и Извънредно простият български народ
И ето, не мога да кажа нещо много важно, защото знам, че ще бъде критикувано ужасно злобно. А са ме учили да се червя от критиките, да ги изслушвам и да се съгласявам с тях. Типично по българо-интелигентски. Не мога да кажа: В България интелигентните хора са научени да се свиват, а простите хора са учени да си правят каквото си искат. Срам ме е, изпитвам чувство за вина да изрека такова мащабно обобщение. Но нищо. Ще го направя.Ето: В България простият народ живее съвсем различен живот от този на образования и цивилизования народ. И не става въпрос само за чалгата. Става въпрос най-вече за дълбоко интимния душевен живот.
Образованите, интелигентни, цивилизовани и европейски хора в България живеят тревожен, измъчен и тежък душевен живот. Те са научени да бъдат скромни, да бъдат свити и злобно самокритични. И в общи линии са си такива. Като изключим моментите, в които им гръмват бушоните и започват или да се хвалят като луди, или да нападат другите като бесни кучета. Типични компенсаторни реакции на потиснатия човек.
Докато тези, които Иван Вазов нарича Простият български народ, а аз наричам Извънредно простият български народ – са възпитани хем да бъдат общо-взето безцеремонни, хем да не изпитват срам и чувство за вина от нищо. Следвайки това свое възпитание, те наистина са хора без особени ограничения. Успешни хора. И какъв е резултатът от това?
Простакът винаги печели
Интересно – какъв ли би могъл да бъде? Когато на едно състезание се явят двама бегачи, но единият е нахранен и отпочинал, а на другия предварително му счупят единия крак, пък след това го натоварят и с трийсет килограма камъни – не е особено трудно да се познае кой ще стигне първи до финала. Нали така? Естествено в случая двамата бегачи са метафора за простия българин и образования българин. А килограмите товар са именно това чувство за вина.
Ако помислим внимателно, ще открием, че в българския това чувство за вина обикновено се нарича с едни такива благовидни имена: добро възпитание, скромност, политическа коректност, толерантност, отстъпчивост, такт.
И ето: надпреварата към високите места в обществената пирамида е започнала. И ние виждаме, че по високите места са се изкачили тия, които не носят товарите. Тия, които не са със счупени предварително крака. Простаците, казано по-простичко.
Нека не бъда голословен и да дам пример със себе си. Преди дни ми откраднаха всички документи. Аз веднага отидох да си извадя нови. На опашката имаше десетина човека. Изчаках ги, но ме върнаха десетина пъти, защото явно такъв си е редът на чиновниците. Продължих да чакам. Докато чаках, се питах: дали щях да чакам, ако бях фолк звездата Глория? Или Азис? Някой ще ме презре заради това желание да изтъкна себе си. Ще каже: щом си губиш документите, ще чакаш заедно с всички. Е да, де. Аз чаках. Но си мислех в това време: дали ако си загуби документите, и Азис ще чака така?
Когато за не-знам-си-кой път ме пуснаха до светая светих на гишето, дамата-чиновничка направи страховито-многозначителна физиономия и възкликна: Охо, открадната ви е личната карта! Ама вие си губите личната карта вече четвърти път! (И наистина, така си беше, разсеян съм!) Това вече не е чиста работа! Не ви знам, но сигурно не ви е чиста работата!
Дългокос, брадат, презрян
И ми се стори, че потрива ръце. Вижда ме – дългокос, брадат и с шалче на врата – и изпитва ненавист към мене. Каквато, между впрочем, винаги е имало у българите към интелигентите. Пък аз, съвсем по детински, негодуващ и засрамен, казах: Аз, простете ми, но съм носителят на Европейската награда за литература! Как може да подозирате, че си продавам личните карти на мафията? Защото вие явно това мислите…
И тогава дамата-чиновник ме изгледа с онова презрение, с което се убиват недоубитите български интелигенти. Аз приклекнах от този поглед… Но по-страшен беше погледът на Моето Чувство за Вина! То ме погледна с такова отвращение, че потънах на три метра в земята. Изплю се върху мене. Затова, че съм се изпуснал така глупашки. Да се хваля и чрез празни хвалби да търся справедливост. Потънах и май още съм там.
И така. Не знам какво точно да добавя към този мой пример. Може би това, че в цивилизованите страни възпитанието и образованието не правят от умните и образованите скопени срамежливци, а от простите и дивите – нагли господари. Там възпитанието като че ли просто прави хората по-добри един към друг. Но това си е там. Тук не е така.
К. Терзийски,
Дойче Веле
- Деградацията на българския народ
Тук ще пиша за нещо много болезнено. За нещо, заради което със сигурност ще бъда обвинен във фашизъм. Ще говоря за това, че българският народ деградира. Деградира чисто биологически – пише Калин Терзийски. Ето тезата му:
Нека първо Ви кажа следното: аз съм наистина, из самите дълбини на сърцето си и изцяло против Дарвинизма. Мразя самата идея на Дарвинизма. В неговата социална форма. Социалният Дарвинизъм за мене е нещо ужасно.
Когато някой започне да говори за Естествен Отбор, аз настръхвам! Естествено – не когато става въпрос за животинките, мъховете и папратите. Настръхвам, когато Естественият Отбор е отнесен към хората. За разните новопоявили се расисти и националисти Естествен Отбор в социалния смисъл е следното: да побеждава силният, винаги по-силният. А слабият задължително да загива.
Всъщност – крайно дясната политика, струва ми се, е едно ясно изражение именно на този Социален Дарвинизъм. Не я харесвам. Но ето… Гледам и виждам, че българският народ деградира. И като човек, завършил биология и медицина, пак – неволно и тъжно – се връщам към тая Еволюционна теория на Дарвин. Проклетият брадат Дарвин!
Птичките Божии
Какви факти виждам аз? Ето: 1. Българският народ боледува. Всеки трети човек е болен от някаква хронична болест. Предразположението към хронични заболявания е наследствено. 2. Българският народ източва към Западния свят най-добрата част от себе си. Не спорадично, а непрекъснато и вече някак закономерно. Към богатия Западен свят.
Тук абсолютно неволно у мен избуява една съвсем биохимична, лабораторна асоциация. От България се изгребва супернатата и остава… ах, ще го кажа – утайката. Или друга асоциация: България е щайга с ябълки и някой подбира хубавите и ярките, а подбитите и мухлясалите оставя. Неприятна асоциация, но нали Ви казах, тя съвсем неволно изниква в главата ми. 3. В България активно се размножава и оставя поколение единствено ромското малцинство.
По тоя въпрос просто не искам да чувам две мнения – ромите наистина (и това ечудесно!) имат много деца и имат желание да имат още много деца. А българите – не. А откъде идва това? Мисля – заради един огромен и лицемерно загърбван проблем: ромите не поставят пред себе си особено високи изисквания, докато българите поставят пред себе си неизпълними за момента, ужасно високи изисквания. Като родители.
Яловият български елит
Тоест: ромите раждат децата си и не се притесняват какво ще стане с тях и от тях. Както според мен е нормално за един християнин. Защото казано е: Живей като птичка Божия! Докато българите не само, че ужасно се притесняват какво ще стане с децата им и какво ще излезе от тях. Българите направо се отказват от правенето на деца! А трябва да помислим върху това, че ромите са една абсолютно декласирана и десоциализирана част от българския народ. Няма какво да се лъжем – ромите са част от обществото, която не е допусната, а и не иска да бъде допусната да стане част от обществото.
Най-тъжното е, че на колкото по-високо ниво са българите, толкова по-високи са изискванията им към себе си като родители. И толкова по-неизпълними им изглеждат тези изисквания. И българите просто абдикират от ролята си на родители.
Или иначе казано: колкото по-високо образован е един българин, колкото по-цивилизован и умен, толкова по-малко му се ще да има деца. И той няма! И нека не бъда нападан за едно такова крайно мнение, защото аз съдя от личен опит. Завърших средното си образование тъкмо на линията на Прехода: през 1988-ма, в елитната Национална природоматематическа гимназия. Най-елитната тогава. Днес моите елитни съученици, стотиците представители на бившата бъдеща интелигенция, са или емигранти или самотни и бездетни хора. А те бяха интелектуалният и – боязливо казвам тази дума – биологичният елит на българския народ. Този елит остана ялов.
Мухъл, плесен и нечистотии
И ето. Наблюдавайки тия факти, аз изтръпвам. Струва ми се, че правя нещо крайно нередно. Защото съм пацифист, хипи, антирасист и християнин. Но не мога да не забележа, че българският народ наистина прилича на една малка щайга с ябълки, която непрекъснато бива разтръсквана, пробирана, нападана от оси и попарвана от слана. И това води до влошаване на качеството на ябълките, оставащи в щайгата.
Това е моята параноя днес. Но се опитвам да се излекувам. Започвам да мисля така: от една страна може да се окаже, че тия ябълки, които са били избрани и извадени от щайгата, са хубави на външен вид и изглеждат здрави. Но всъщност най-сладките и най-ароматните остават – въпреки, че са неугледни – в щайгата.
Другата ми спасителна мисъл е, че ябълките в щайгата могат да се раздвижат. И да направят нещо по своето окаяно положение. Примерно: да вземат други, здрави ябълки, от вън. И най-малкото – да вземат да поочистят от мухъла, от плесените и от нечистотиите самите себе си и собствената си щайга. За да не плесенясват повече в нея. Край.
Калин Терзийски,
Дойче Веле
- Безбожна България
Наивен човек съм. И когато седна на масата, за да хапна, искам да се моля. Но го правя рядко. Защото съм българин. Защото съм параноик, изчадие. Такива неща си мисли Калин Терзийски, когато стане дума за Бог и вяра.
Тук ще се опитам да говоря за един изключително дълбок проблем. Съвсем ясно съзнавам, че на няколко страници е напълно лекомислено да се… не да се обсъжда, а дори да се захваща обсъждането на такъв проблем. Но аз съм лекомислен човек. И това, като се замисля, ми помага да не скучая и да не страдам от всепроникващото чувство за безсмислие и досада. „Той беше наивен човек и затова живееше два пъти повече от другите”. Така казваше моят приятел Борис Виан за един свой герой. Борис Виан почина, с клюмнала на гърдите глава, в киносалона, на трийсет и девет години, двайсетина години преди да се родя аз. И нямаше как да го поздравя лично за тези думи. Които бяха казани все едно за мене.
Хиляда и една глупости
Аз съм наивен човек. И когато седна на масата, за да хапна, искам да се моля. Събирам ръце и започвам да се моля. Тоест, искам да го направя. Да кажа следното: Отче наш, Ти който си на небесата, да се свети името Ти, да бъде царството Ти, както на небето, така и на земята, благодаря Ти за хляба наш насъщен, който ми даде и днес, и прости ми греховете, както аз прощавам на своите длъжници…
Но не го правя винаги. Моля се единствено, когато съм сам или най-многото – с моята миличка жена. Иначе – не. Защото съм съвременен човек. Българин. Параноик и мъченик на хиляда и една глупости. Изчадие, измъкнало се като лоша миризма от някакъв ад на дреболиите и спънките. Хм. Да. Българин. А може би – въобще съвременен човек? И не го правя. И това е проблемът. Дълбокият проблем. Защо аз не мога да се моля на масата преди хранене?
Между храненията често мисля за това. Но както казах, това е толкова генерален проблем, че аз не само не мога да го опиша в няколко страници, но дори не мога да мисля изчерпателно и практично за него. Обикновено стигам до мисловна задънена улица и махвам с ръка – и със свито гърло.
Тлъстите, пияни попове
Първата причина, за която се сещам, е, че съм израснал в Социалистическа България. Две неща има в това словосъчетание. Първо – Социалистическа. Тоест – атеистична, еснафска, материалистична, бездуховна. Второ – България. Страна, в която християнството някак си все е било натрапвано. Помислете за това! В България да си антиклерикален, да си атеист и да си богоборец или еретик е било винаги израз на свободен дух и основание за гордост. Великите богомили. Елин Пелин с неговата омраза към тлъстите, пияни попове. Най-вече Ботев с неговия огнен еретизъм. Расате. Безброй примери.Да седнеш на масата и да се молиш изведнъж те изпраща в групата на тези, които Ботев би нарекъл овце, а Вапцаров просто би погледнал с насмешливо презрение. А аз съм поет и обичам Ботев и Вапцаров с все сила.
Но да продължа нататък. Освен социалистическа България, голяма душевна пречка за моите молитви са и сектите. Започна ли да се моля пред хора преди хранене, аз имам чувството, че ще бъда включен веднага в групата на малоумните сектанти. Виждали сте ги – хилядите странни, бледи хора, вторачени в изпълнения с невидими и опасни духове въздух. Приличат на зомбита или привидения и обикалят с изцъклени очи, проповядвайки. И аз не ги обичам. Тоест, като християнин ги обичам… обаче се страхувам за тях.
Но има нещо по-неприятно. Срам ме е от това, че ги отхвърлям. Защото си мисля, че те най-вероятно са съвсем подобни на ранните християни. И всъщност са може би едни християнски мъченици. Живеещи в съвременния Содом. Сред хипермаркетите и сред захласнатите в самодоволно поглъщане и отделяне консуматори. Може би, мисля си понякога, тези сектанти са свети хора.
Но аз съм български параноик и така или иначе не мога да ги приема. И се ужасявам от мисълта, че мога да заприличам на тях. Молейки се на същия – мой и техен – Бог. Преди хранене.
Молиш ли се, маминка?
И ето още един щрих към портрета на моята параноя. Майка ми. Моята прекрасна майка, умна като жилав трън, израснал покрай далечен път. Тя е най-скептичният човек на света. Тя е създала цяла държава, цяла империя от насмешливост у мене. Тя е родена в село Садовец. Майка й и баща й са селски учители. Дошли от града на село, за да учат децата. Те ги наричаха „дечурлигата”. Просветени и насмешливи до корените на мъртвите си очи атеисти.
Когато започна да се моля, виждам вътре в главата си усмивката на моята насмешлива майчица. Тя казва: „Молиш ли се, маминка? Моли се.“ И се усмихва.
И ето. Аз съм един материалистичен, полусоциалистически човек, циничен и насмешлив, хитър и в същото време изпълнен с противоречия и съмнения. И пълен с копнеж към Бога, но в същото време – параноично засрамен от тоя свой копнеж. Ботев у мен крещи нещо в ъгъла, докато християнинът в мен се опитва да се моли.
Иска ми се да се помиря със себе си. Да излекувам параноята си. Може би трябва да започна от обществото. Струва ми се, че то е най-лесно за променяне. Най-упоритото нещо, все пак, са човешките предразсъдъци. А виж, обществото е гъвкаво дръвче. Може да се огъва доста добре. И ето, струва ми се, че бих могъл да направя следното: да помоля всички, които сядат заедно с мен на обяд или на вечеря, да не ме поглеждат с оня странен поглед, когато започна да се моля. С оня странен поглед, който създава параноята у мен. И който казва: Я го виж пък тоя!
Моля Ви!
Калин Терзийски,
Дойче Веле
- Bulgaria’s Largest Kukeri Festival Kicks off in Pernik
The 21st edition of Bulgaria’s largest and most impressive „Kukeri“ event – the Surva Festival – kicked off in the western city of Pernik on Saturday.
Thousands of „kukeri„, or mummers, a beloved Bulgarian folklore tradition with roots from Ancient Thrace, have gathered for the weekend event. They will have processions in downtown Pernik on Saturday and Sunday.
The talismans of the festival – the dolls couple – Sura and Suri will be present at all rituals of the masquerade.
This year, for the first time, there will be a youth masquerade procession open for students between the ages of 10 and 19.
Organizers remind that each mask is handmade by the person wearing it and all are unique.
Another attraction will be the wrapping of the Clock Tower in downtown Pernik with 50 meters of cloth by several circus acrobats. Three gliders will fly over the parades route. They will take pictures and will distribute promotional flyers.
The Kukeri ritual is performed between Christmas and Lent by costumed men with scary animal masks, who walk around and dance to scare away the evil spirits, as well as to provide a good harvest, health, fertility, and happiness. Similar rituals can also be found in Romania, Serbia, Italy and Spain.
The Surva Festival, which first took place in 1966 as a cultural event based on Bulgaria’s folklore traditions, is the largest carnival event in Bulgaria and the Balkans.
In 2010, Pernik was declared an European capital of kukeri traditions by Henry Van Der Kroon, President of the Federation of European Carnival Cities.
In 2011, a representative of UNESCO announced that the kukeri tradition and the Surva Festival in Pernik will be included in UNESCO‘s list of protected non-material cultural heritage once the respective procedure is completed.
Source: Novinite.com
- 2012 SAG Awards – Winners List
The biggest and brightest stars of film and television came together on Sunday, Jan. 29 to honor their peers at the 18th annual Screen Actors Guild Awards.
The first award of the night, male actor in a supporting role for motion picture, went to veteran actor Christopher Plummerof Beginners. The Help‘s Octavia Spencer continued her winning streak, taking home female actor in a supporting role for motion picture. She is also nominated for best ensemble in a motion picture as part of the cast of The Help, which led with four nominations.
On the television side, 30 Rock‘s Alec Baldwin was the recipient of the male actor in a comedy series award, winning over The Office‘s Steve Carell.
Kate Winslet, Betty White and the casts of Modern Family and Boardwalk Empire were among the others earning nods during the ceremony. Receiving the night’s top honors were Jean Dujardin for best actor in a leading role, Viola Davis for best female actor in a leading role and The Help for best ensemble in a motion picture.The complete list of winners:
Outstanding Performance By A Male Actor In A Supporting Role
*WINNER Christopher Plummer, BeginnersOutstanding Performance By A Female Actor In A Supporting Role
*WINNER Octavia Spencer, The HelpOutstanding Performance By A Male Actor In A Comedy Series
*WINNER Alec Baldwin, 30 RockOutstanding Performance By A Female Actor In A Comedy Series
*WINNER Betty White, Hot In ClevelandOutstanding Performance By An Ensemble In A Comedy Series
*WINNER Modern FamilyOutstanding Performance By A Female Actor In A Television Movie Or Miniseries
*WINNER Kate Winslet, Mildred Pierce
Outstanding Performance By A Male Actor In A Television Movie Or Miniseries
*WINNER Paul Giamatti, Too Big to Fail
Outstanding Performance By A Female Actor In A Drama Series
*WINNER Jessica Lange, American Horror StoryOutstanding Performance By A Male Actor In A Drama Series
*WINNER Steve Buscemi, Boardwalk EmpireOutstanding Performance By An Ensemble In A Drama Series
*WINNER Boardwalk EmpireOutstanding Performance By A Male Actor In A Leading Role
*WINNER Jean Dujardin, The ArtistOutstanding Performance By A Female Actor In A Leading Role
*WINNER Viola Davis, The HelpOutstanding Performance By A Cast In A Motion Picture
*WINNER The HelpOutstanding Performance By A Stunt Ensemble In A Motion Picture
*WINNER Harry Potter and the Deahtly Hallows: Part IIOutstanding Performance By A Stunt Ensemble In A Television Series
*WINNER Game of ThronesMary Tyler Moore accepted the Lifetime Achievement Award from Dick Van Dyke midway through the show, taking the opportunity to explain why she chose to use her middle name to separate herself from the six other Mary Moore’s already on SAG’s roster in the early stages of her Hollywood career.
The winners at the SAG ceremony typically go on to earn Oscars. All four acting recipients at SAG last year later took home Oscars — Colin Firth for “The King’s Speech,” Natalie Portman for “Black Swan” and Christian Bale and Melissa Leo for “The Fighter.”
The guild’s ensemble prize, considered the ceremony’s equivalent of a best-picture honor, has a spotty record at predicting what will win the top award at the Oscars.
www.hollywoodreporter.com, accesshollywood.com
Read more:
2012 SAG Award Nominations
Американската гилдия на актьорите ще връчи своите награди тази вечер - Тома Томов на гости в Българското училище към Посолството в Лондон
Ако надзърнете в Уикпедия „Тома Томов, журналист„ (линк) и прочетете малкото много, което пише за този човек, ще разберете защо, когато влезе при нас в Българското училище към Посолството на България в Лондон се почувствахме енигматично. Не ми се пише благоговейно – няма смисъл от това. Но респектът към този човек, с чиито невероятни репортажи, коментари и филми сме израснали и сме се гордяли ние, че той е наш – това е нещо, което трудно се описва. Обаче е факт. Тома Томов е видял света вероятно така, както никой друг българин, но и светът е видял него. А за второто България и всички ние му дължим много. Има хора, които са най-доброто. Тома Томов е от тях.
По покана на Българския културен институт и със съдействието на Българското посолство в Лондон, големият български журналист пристигна в Лондон, за да се срещне с българската обшност и да ни покаже два от своите документални филми.
На 24.01.2012 г. в салоните на нашия културен институт се събрахме, за да присъстваме на прожекцията на филма му „Кристо на 75“ с режисьор Жезко Давидов. И двамата автори ни удостоиха с присъствието си и имахме възможност да разговаряме след филма с тях и да научим повече за най-изявения наш българин в чужбина – художникът Кристо Явашев. На следващия ден беше прожекцията на другия негов филм – „Така каза Ванга“, за един феномен (природен и човешки едновременно, а може би и малко извънчовешки). И отново хората имаха възможност да чуят как Тома Томов е усетил, как се е докоснал до многото необяснимо, с което баба Ванга беляза живота ни.
Не може да не се стресираш поне малко, когато говориш с Тома (той позволи много бързо да го наричаме така). Да знаеш, че е обиколил целия свят и лично е разговарял с хора като Картът, Никсън, Кисинджър, Индира Ганди, Лех Валенца, Ицках Равин, Шимон Перец, Горбачов, Далай Лама, Фидел Кастро, че се е докоснал до личности като Солженицин, Иля Еренбург, Алън Силитоу, Акира Куросава, Умберто Еко, че е бил личен приятел с Гена Димитрова, Кристо Явашев, Петър Увалиев…безкраен списък. И сега, като изброявам тези имена, се задушавам от уважение към делото на този голям български журналист. В същото време (нахалната аз) живея с усещането, че срещнахме приятел. Защото невероятният му житейски опит и принос в културата на страната ни не го е превърнал в недостъпен. Той си ходи по земята, знаейки много, виждайки много, оценявайки…Страшното беше, че този му опит като че ли го е отдалечил от оптимизма. Но в духа на журналиста живее търсачът и ни пита: „Има ли млади хора в Лондон, такива, дето да се изявяват тук, да се реализират, но и да имат визия за България, за националното, за едно бъдеще, което да помага…?“. Труден въпрос.
Заговорих му за това, което виждам с очите и душата си, живеейки сред моите ученици. Като техен учител не мога да бъда и не съм песимист. Вярвам в тях и възможностите им и те трябва да взимат това от нас, техните преподаватели. Светът наоколо е груб, ние трябва да ги отглеждаме с вяра, да градим устои – български. Някъде се прокрадва мисълта, че Кирилицата след 20 години няма да я има. Няма такова нещо. Българските учители в чужбина я бранят така, както навремето в Турско са бранени традиции, вяра и писмо. Не се кривете в скептична усмивка – който е влязъл в нашите училища това го знае.
Тома Томов дойде в класната ни стая, за да си поговорим. Предната вечер по покана на Сити клуба в Лондон бе на среща с техни представители в Канари Уорф и е останал изключително доволен от контакта си с младите реализирани българи. Сега бе наш ред да му поговорим защо не сме песимисти и защо не можем да бъдем. Говорихме около час и половина – за училището, за децата, за трогателните истории с тях (добри и тъжни), питаше как им помагаме да вярват, какво обичат и защо, има ли сред тях изключителност…Разказвах: за тях, за пътя на нашата Асоциация на българските училища в чужбина (АБУЧ) и преборването с десетилетните трудности, за хората, които ни помагаха и вярваха, за постигнатото.
За щастие с нас беше и Десислава Стефанова – ръководител на невероятния ни Лондонски български хор и преподавател на децата ни по народно пеене, която записваше разговора ни, за да остане архив за Тома. Деси е човек артист – от глава до пети, от очи до сърце. Тя живее в красив български и творчески свят, дето не всеки е посветен да встъпва. Но Томата знае това, той е от тези… И в разговора си с нея още веднъж можа да усети, че е възможно в чужбина да си истински българин, да живееш с пленително достойнство и да завличаш след себе си десетки англичани или всякакви други чужденци, с каквито Лондон е пълен, да ги побългаряваш, защото фолклорът на страната ни е най-добрият посланик и влюбва.
Неусетно минаха два часа. Тома не беше добре, беше се простудил и в началото на разговора ни смяташе , че няма да издържи дълго. Но ни беше хубаво и разбрахме, че трябва да привършваме, чак когато в класната стая започнаха да идват първите ученици от 8 клас за вечерните ни занимания. Снимахме се за спомен и ще сложим снимките до другите ни официални гости (много са вече). Пращам ги и на вас.
За спомен Томата написа в почетната книга на училището ни:
„Мили деца, живеете в центъра на света и имате вашите амбиции и талант. Моето поколение загуби 20 век, дано вие спечелите 21-ви.
Успех, смелост и късмет –
Тома Томов “Благодарим, творецо. Честити сме, защото беше чест.
Снежина Мечева,
директор на Българското училище към Посолството на България в Лондон
говорител на АБУЧ27.01.2012 г.
- Гърците в ужас, искат от тях да живеят с български заплати
„Български заплати иска от Атина тройката кредитори от Европейския съюз, Европейската централна банка и Международния валутен фонд, които преговорят с гръцкото правителство по втория спасителен пакет за страната“, пише вестник „Етнос„.
Според вестника представителите на т.нар.Тройка искали незабавни промени на трудовия пазар, в това число намаляване на минималната заплата, премахване на 13-ата и 14-ата заплата и пенсия, както и намаляване на допълнителните пенсии.
В момента минималната заплата в Гърция е 876 евро, а по закон пенсиониран грък не може да получава по-малко от 480 евро и затова държавата доплаща, ако осигурителният стаж не гарантира такава сума. Все още въпреки настояванията на кредиторите съществува практиката да се плащат и 13-а и 14-а заплата.
Според публикацията кредиторите настояват още за премахване на нормите на труд в държавните предприятия от сферата на услугите и в банките и за замразяване на увеличенията на доходите.
Междувременно в публикация във „Файненшенъл таймс“ се твърди, че Германия ще иска от Гърция да предостави суверенитета си в бюджетната сфера на Европейския съюз, като контролът върху държавните сметки се осъществява от специален европейски комисар.
Официална гръцка реакция на това искане няма, но неофициално от Атина заявиха, че това никога не може да стане.
ЕС и МВФ настояват също така основните партии да гарантират писмено, че Гърция ще изпълнява програмата за реформи, а председателят на контактната група Жан-Клод Юнкер заяви, че без такива подписи страната няма да получи и едно евро.
Източник: News.expert.bg
- SOPA Was Only the Beginning: ACTA Gets International Push Back
Do citizens even matter anymore?
Chris Richardson | January 27, 2012 |As we touched on earlier, as members of the European Union sign ACTA into something of an existence — it still requires ratification from the European Union parliament — various EU citizens have decided to fight back against ACTA. Unfortunately, while these protests are getting noticed, the ruling governments signed the treaty anyway.
While ACTA may not be as popular as the SOPA/PIPA bills were, it could impact the Internet in ways its American counterparts could not, which helps explain the international outcry against the treaty. If you haven’t read it, perhaps you should. Are you ready for another fight to protect the open nature of the Internet or was the SOPA standoff your stopping point? Let us know what you think.
At least the anti-SOPA protests resulted in positive results. With ACTA, it appears as if the complaints are falling on deaf ears. That being said, it hasn’t stopped people from donning Guy Fawkes masks and various other anti-ACTA paraphernalia to voice their displeasure. Citizens of Poland, for example, have been out in force in an effort to get their government to take notice, and while the Polish government has already issued a response, it’s fallen largely on deaf ears.
There’s a live feed of the Polish protests available at RT.com, but the feeling of these citizens is perhaps best captured with the following YouTube video, complete with subtitles:
There’s also a Google+ account called ACTA Protests, and it documents the current struggle quite well. Here, visitors are presented with another video explaining what ACTA is and the potential harm it represents:
Over at Avaaz.org, there’s a petition to be signed, and while ACTA is making its way through the European Union, U.S. citizens are invited to sign it as well. Avaaz’ goal is to reach 750,000 signatures, and the petition is currently close to breaking the 600,000 signatures mark.
The thinking is, if the outcry is loud enough, maybe these governments will sit up and take notice; although, considering all the governments that have already signed ACTA, these protests may not do any good until the EU parliament looks at the treaty, something it’s scheduled to do this summer.
Speaking of outcry, Twitter has, of course, weighed in on ACTA, and it’s easy to see the governments and the citizens they govern do not see eye-to-eye when it comes to Internet regulations.
Source: webpronews.com
- Ченгетата като милионери
Автор: Едвин Сугарев
Комисията по досиетата започва проверка на кредитните милионери във връзка с евентуалната им принадлежност към Държавна сигурност – съобщават медиите.
Това е втора болезнена точка от тайната история на нова България – след драматичните резултати от проверката на духовните пастири на нацията ни.
Това е и втората серия от историята на едно ограбване. Първата вече я гледахме. В нея беше извадено на показ тайното минало на банкерите с кухите банки, които източваха националния капитал на страната ни чрез “рефинансиране” от БНБ и ДСК. И които преточиха спестяванията на всички българи в джобовете на тъй наречените “кредитни милионери”.
При което се оказа, че почти всички висши постове в БНБ – основната финансова институция на България – са заети от ченгета. Оказа се, че “консенсусният” проф. Тодор Вълчев, шеф на БНБ по време на банковата катастрофа на България, този хрисим човечец, уважаван и от сини, и от червени, е с цели 22 години стаж като агент на ДС.
Оказа се, че неговите колеги не му отстъпват. Както Иван Драгневски, управлявал БНБ преди него, така и неговият наследник Любомир Филипов, се оказаха с двойна биография.
Същото може да се каже за подуправителя на централната банка Пламен Илчев, както и за ръководителите на управления „Валутни операции“ и „Банков надзор“ Стоян Шукеров и Камен Тошков. Същото може да се каже и за собствениците, и за изпълнителните директори на частните банки, никнещи като гъби в периода между 1992 и 1996 г.
Това се все хора, раздавали парите на България. Как? По една доста ясна схема.
Стъпка първа: учредява се банка, като за уставен капитал служи заем от друга банка, а като залог за заема – самата (неучредена още) банка.
Стъпка втора: развърта се банкова дейност, прибират се вложенията на неведоми балъци (сиреч непосветени в генералната афера българи) и на предприятия, осигурени чрез връзките на съответния банкер в държавната администрация.
Стъпка трета: банката започва да раздава кредити. Раздава – ама не на кой да е, а на подставени компании, които всъщност са собственост на самите банкери – или на техни близки приятели. Тези заеми се предоставят без идея да бъдат връщани – като парите от тях се разпределят между заемоизкателите, техните политически покровители, политическите покровители на банкерите (често става дума за едни и същи лица) и самите банкери – които кротко и невинно прибират таен процент от всеки даден заем.
В редица случаи сбора от тези заеми надвишава с десетки пъти собствения капитал на самата банка. С други думи – банките раздават пари, които не са техни. Които са ваши, господа балъци.
Стъпка четвърта – банките изпадат в остра ликвидна криза и искат рефинансиране. И – разбира се – получават такова – в размер на милиарди. На какво основание им се дават тези пари, е божа работа. Най-вероятно на основание на глобалния ДС-проект за прехвърляне на политическата власт на комунистическата партия на икономическа основа. Или защото някой генерал в сянка е казал: дай тука на тия наши момчета неколко стотин милиона, че са го закъсали.
А тия момчета не са кои да е – те са въпросните кредитни милионери. Има ги и сини, и червени – но винаги свързани с ДС. Ето и тук на снимката се мъдри един такъв – Асен Мичковски – щатен псътрудник на ПГУ и президент на “Селена холдинг”.
Помните ли го, дами и господа? Ами беше депутат от СДС, лидер на АСП, виден радетел на синидалното движение и прочее позитивни неща. Например той оглавяваше парламентарната комисия за икономическите злоупотреби по време на социализма. Той беше призван да дири отговорност от люде като Андрей Луканов за губещите се милиарди от външния дълг. И добре му платиха за тогавашното бездействие – за това, че комисията така и не написа доклад. Платиха му пак с милиарди – тогавашни пари.
Стъпка пета – източването на държавни пари в частни джобове предизвиква огромен финансов дефицит. Същият се покрива с ускорено печатане на левове. Инфлацията галопира – и съответно заемите на кредитните милионери се обезценяват до минимум. В тези дни ако човек има достъпната единствено по ченгесарска линия банкова информация, може за броени дни да стане милионер.
Лицето Х примерно – момче на ДС, разбира се – знае кога другарите от БНБ ще обявят рязка промяна в курса на долара спрямо лева – и непосредствено преди това тегли голям заем и го обменя във валута. Курсът скача – примерно от един долар за 12 лв. на един долар за 40 лв. Нашият човек обръща малка част от обменените долари в левове, за да покрива с тях първите вноски по заема, с част от останалите си купува “Ферари”, а с друга част чака удобният момент, за да повтори операцията при следващия срив на лева. И когато инфлацията удари дъното с 520%, той има да плаща жълти стотинки за многото мангизи, с които се е нагушил до този момент. А освен това вече няма на кого да плаща и тези жълти стотинки, тъй като междувременно банките, от които е теглил заеми, са фалирали.
Това е пътят, по който се правеха кредитните милионери. Това е и пътят, по който се топяха спестяванията на българите. Подозирам обаче, че този път комисията по досиетата ще срещне трудности при изготвянето на своя доклад. Най-малкото защото не е лесно да се установи кои са кредитните милионери.
На времето – в разгара на банковата криза, за това бяха направени парламентарни комисии, имаше доклади на МВР по същия повод, бяха направени и някакви списъци, дори и издадени в книги – но нито един от тях няма официален характер. А няма такъв, защото от съответните лица не беше потърсена съдебна или каквато и да е отговорност.
Понятието “кредитен милионер” тъй и си остана недефинирано и ненаказано – а в някакъв смисъл вече е и ненаказуемо. Тъй че същите спокойно си ходят по белия свят – и присъстват навсякъде, включително в парламента. Спомня ли си някой примерно, че и лицето Асен Агов фигурираше в такъв списък? Не, разбира се.
И ако трябва да направя някакъв извод, то той е следния: вторичното ограбване на българската държава – след първото такова, извършено чрез натрупването на външния дълг и източването на част от него през “неявните” фирми на ДС в чужбина – ограбване, което доведе до драматичен срив в банковата система, стопяване на спестяванията на всички българи и икономическа катастрофа, в която инфлацията достигна до 520%, а заплатите и пенсиите се стопиха до еквивалента на десетина долара – това вторично ограбване е явен и хладнокръвно проведен сценарий на Държавна сигурност – транформирала се в задкулисна мрежа на тайната власт – и овладяла всички контролни постове в движението на финансовите потоци в държавата.
Иначе казано – кредитните милионери не са някаква престъпна самодейност или плод на случайна грешка в управлението на държавата. Те са просто втората вълна на превръщането на ченгетата в милионери – втората след тази с тъй наречените “куфарчета”.
В осъществяването на този сценарий беше впрегната цялата държавна власт – както в логистиката на голямото ограбване, така и при неговото оперативно провеждане – и след това в замитането на следите от него.
Нека припомня една дребна подробност само: бившият главен прокурор Никола Филчев (този изкуфял чичко, дето днес забавлява репортерите по време на процеса срещу неговия ортак Алексей Петров – Трактора), стана главен прокурор с обещанието, че ще разследва банковата криза, кредитните милонери и непочтените банкери с цялата строгост на закона – и че тази разследвания ще бъдат основен приоритет в неговата дейност.
В резултат – почти никой от стотиците такива не е получил осъдителна присъда. Нещо повече – някои от тези, на чията сметка се пишат профукани миларди, осъдиха държавата за това, че били несправедливо обвинени. Вместо да осъдят крадльовците, прокурорите на свой ред се облажиха – започваха дела въз основа на натрупаните от следствието и дознателите доказателства за направомерно раздавани или необслужвани кредити – а след това изчакваха банкерите и кредитните милионери да си платят каквото се полага, за да оставят тези дела “на трупчета” или изобщо да ги прекратят.
Така – въз основа на този прокурорски алъш-вериш – банкерските дела се проскубваха перце по перце от годните за наказателно преследване доказателства – и днес вече не стават за нищо.
Доколко важна е била за ДС цялата тази операция личи от следния пример. През 1992 г. бива приет Законо за банките и кредитното дело, в чиито преходни и заключителни разпоредби се мъдри единствения лустрационен текст, приет от Народното събрание до ден днешен.
Този текст гласи: “Не могат да бъдат избирани в ръководните органи на банките и не могат да бъдат назначавани по чл.7 лица, които през последните 15 години са били избирани в централните, областните, окръжни, градски и общински ръководни органи на БКП, ДКМС, ОФ, Съюза на активните борци против фашизма и капитализма, Българските професионални съюзи и БЗНС или са били назначени на ръководна щатна длъжност в ЦК на БКП, както и служители, платени или неплатени сътрудници на Държавна сигурност. Това ограничение се прилага за срок от 5 години.”
Конституционния текст отмени този текст по искане на 49 народни представители (сетете се от коя парламентарна група) със свое Решение № 8 от 27 юли 1992 г. По това време ДС е достатъчно добре представена във въпросния съд – както и навсякъде другаде.
Последствията от тази отмяна са добре известни. Казвал съм ги много пъти, но нека пак да ги припомня: 520% инфлация, месечни заплати с равностойност десетина долара, ограбването на спестяванията на българските граждани, изнасянето на над 7 милиарда долара, заграбени от България и директно от джоба на всеки от нас.
Толкова ни струваха ченгетата в банковата ни система и отгледаните от тях кредитни милионери. Пропиляхме шанса да бъдат наказани – сега можем поне да видим кои са, ако на комисията й провърви в това начинание.
http://www.svobodata.com - България е начело в Европа по нарушения на човешки права
В позорната класация за 2011 г. държавата е първа, а във вечната класация от 1959 г. насам е втора, макар и да е подсъдна в Страсбург едва от 1992 г.
България е безспорен лидер в Европа по нарушения на основни човешки права, смятано на глава от населението, показва последната статистика на Европейския съд за правата на човека. През 2011 г. държавата е получила в Страсбург средно по 7 присъди за всеки 1 млн. свои граждани, което я нарежда на първо място сред 47-те държави от Съвета на Европа, подписали Европейската конвенция за правата на човека.
Във вечната класация от 1959 г. насам нищожна разлика с Гърция поставя България на второ място (54 срещу 53 осъдителни решения на 1 млн. жители), но Гърция членува в Съвета на Европа от самото му начало, докато България се присъедини едва през 1992 г. През 2012 г. държавата ни има всички шансове да стане лидер за всички времена в следвоенна Европа по нарушения на човешки права.
Всеки януари по това време съдът в Страсбург огласява класация коя държава колко пъти е била осъждана през изтеклата година, колко нарушения е направила и колко още жалби срещу нея чакат решение. През 2011 г. България е била осъдена за 52 случая на погазване на конвенцията за правата на човека. При население от 7.5 млн. жители това означава почти 7 присъди за всеки 1 млн. граждани. В абсолютни числа държавата се нарежда на 7-о място, но в състезание с доста по-многолюдни държави. Ако се гледа само общият брой на решенията, без да се преизчисляват на глава от населението, най-много осъдителни присъди миналата година е отнесла Турция -159 (при 73.7 млн. жители), а на второ място е Русия със 121 присъди (при население от 142 млн. души). Следват Украйна със 105 присъди (45.7 млн. жители), Гърция – с 69 (11.3 млн. жители), Румъния – с 58 (21.4 млн. жители), Полша – с 54 (38 млн. жители). Зад България са Италия с 34 присъди (60.6 млн. жители), Унгария – с 33 (10 млн. жители) и Германия – с 31 (81.7 млн. жители).
Във вечната класация след България по относителен брой присъди спрямо жителите са Румъния, Турция, Италия, Полша, Украйна, Франция, Русия и Великобритания. А в абсолютни числа начело е Турция с 2404 присъди, Италия – с 1651 и Русия – с 1140. И в тази класация България се нарежда в първата десетка, където заема девето място с 395 осъдителни решения. Общо за целия период, откакто съществува съдът в Страсбург, са издадени 12 425 присъди за нарушения на основни права на европейски граждани. Всяка присъда има значение за всички държави, защото в Европа се прилага прецедентното право и се взема под внимание как съдът се е произнасял при сходни казуси.
По традиция България извършва най-много нарушения на чл. 5 от конвенцията – „право на свобода и сигурност“, и чл. 6 – „право на справедлив съд в разумно време“. Тази година обаче начело са нарушенията на чл. 13 – „право на ефективни правни средства за защита“ (общо 26), което показва, че гражданите са безпомощни, защото държавата не им дава възможност дори да се оплачат пред нея по много от нарушенията на конвенцията. На второ място е мудното правосъдие (21 случая), а на трето е незаконното задържане (10 случая). Общият брой на нарушенията надхвърля броя на осъдителните присъди, защото много често по една жалба са извършвани по няколко нарушения.
В момента пред съда чакат решение 1206 жалби срещу България. В сравнение с миналата година (1348 жалби) броят им е намалял, защото съдът започна да работи по-бързо след влизането в сила на реформата, която въведе ускорена процедура за разглеждане на делата.
Светослав Терзиев,
в. „Сега“
- Хилъри Клинтън ще посети България на 5 февруари
По покана на българския външен министър Николай Младенов, държавният секретар на САЩ ще посети България на 5 февруари. Хилъри Клинтън ще се срещне в рамките на своето посещение с президента на Републиката Росен Плевнелиев, с министър-председателя Бойко Борисов и министри от кабинета. Основните теми на разговорите ще бъдат двустранното сътрудничество, ситуацията в Близкия изток, Югоизточна Европа и приноса на България в Афганистан.
Хилари Клинтън ще пристиге в България от Германия, където ще участва в конференция по сигурността.
Източник: Дирекция „Информация и комуникация“ на МВнР
- Batsheva Dance Company представляет…
Танцевальная труппа из Израиля Batsheva Dance Company – одна из самых авангардных компаний мира, славящаяся своими яркими, красочными шоу. Основателями компании (она была создана в 1964 году) являются американская балерина и хореограф Марта Грэхем и баронесса Батшева де Ротшильд – ее именем и названа труппа. На гастролях в Чикаго Batsheva Dance Company представляет две композиции артистического директора компании, хореографа Охада Нахарина “Max” и “B/olero”. Газета “The New York Times” называет Нахарина в числе пяти лучших хореографов мира, а “The Chicago Tribune” – одним из наиболее оригинальных хореографов нашего времени. Он родился в 1952 году в кибуце (Израиль). Внук выходцев из России. Учился в Джульярдской музыкальной школе и школе Американского балета в Нью-Йорке. Начал свою танцевальную карьеру в труппе Batsheva Dance Company. Танцевал в компаниях Марты Грэхэм и Мориса Бежара, в Нидерландском театре танца. В 1980 году Нахарин дебютировал в качестве хореографа в студии Кадзуко Хирабаяси в Нью-Йорке. С 1990 года – артистический директор “Batsheva Dance Company”.
В композиции Нахарина “Max” участвуют десять танцоров. Мировая премьера с огромным успехом прошла в Израиле в 2007 году.
“B/olero” – сюита для двух танцоров на музыку японского композитора Исао Томита на темы “Болеро” Мориса Равеля.
17 марта, 7.30 pm; 18 марта, 2.00 pm. Auditorium Theatre. 50 East Congress Parkway, Chicago, IL 60605. Заказ билетов в кассе театра, на сайте www.ticketmaster.com/auditorium или по телефону 800-982-2787.
Сергей Элькин,
http://sergeyelkin.livejournal.com/
- River North Dance Chicago представляет…
Специально на День всех влюбленных чикагская танцевальная труппа River North Dance Company (RNDC) представляет программу “Любовь – это…”, которая, я уверен, заинтересует любителей современного танца. В программе – шесть композиций. Главным сюрпризом станут две мировые премьеры. Основатель и артистический директор римской труппы Spellbound Dance Company (“Очарованная студия танца”) Мауро Астольфи представляет композицию “Contact-Me”. Итальянский хореограф впервые работает в США, и, к радости RNDC, для своего дебюта он выбрал чикагскую труппу. Стиль Мауро Астольфи – атлетический танец, экспрессия, причудливые линии и формы, комбинация элементов классического балета и современных движений. В композиции звучит музыка английского композитора, специалиста по электронной музыке Джона Хопкинса и итальянского композитора и виолончелиста Джованни Соллима. Второй премьерой программы станет композиция “The Good Goodbyes” – первый в истории труппы опыт сотрудничества с композитором, пианисткой и артистическим директором Чикагского детского хора Джозефин Ли. Специально для RNDC она сочинила фортепианную сюиту в трех частях. 10 и 12 февраля Ли будет сама аккомпанировать солистам. Хореограф – артистический директор RNDC Франк Чавес. В интервью он признался, что всегда любил фортепианные сочинения и мечтал создать танец для солистов. В композиции участвуют пять женщин и двое мужчин. В программе – еще четыре композиции, созданные River North Dance Company в последние годы: – “Ella”. Композиция на музыку Эллы Фитцжеральд. Солистка – Лорен Киас. Хореограф – артистический директор Американского театра танца Алвина Эйли Роберт Бэттл. – “Risoluta”. Композиция на музыку джазового пианиста и композитора Денниса Белла. Хореограф – дочь композитора Сидра Белл. – “Sentir em Nos” (“Even for Us”). Дуэт на песни тосканского тенора Андреа Бачелли и Дульче Понтес. Хореограф – Франк Чавес. – “Al Sur Del Sur” (“South of the South”). Сюита на темы танго для одиннадцати танцоров в пяти частях на музыку Астора Пьяццолы. Хореографы – аргентинские танцоры Сабрина и Рубен Велиц. Чикагская танцевальная труппа River North Dance Company была образована в 1989 году и за двадцать три года превратилась в одну из самых любопытных американских компаний современного танца. Только за 2010-11 годы труппа участвовала в IV Международном балетном фестивале в Колумбии, Международном фестивале танца в Корее, гастролировала по одиннадцати городам Германии и Швейцарии. На весну этого года запланирован месячный тур River North Dance Company по городам России.
10 и 11 февраля, 8.00 pm; 12 февраля, 3.00 pm. Harris Theater in Millennium Park. 205 East Randolph Drive, Chicago, IL, 60601. Заказ билетов на сайте http://www.harristheaterchicago.org/ или по телефону 312-334-7777.
Сергей Элькин,
http://sergeyelkin.livejournal.com/
Фото. Сцена из композиции „Risoluta“ River North Dance Company. Фото Дженнифер Жирар
- Blue Man Group: прошлое, настоящее и будущее
С 1997 года в Чикаго в помещении Briar Street Theater с непременным аншлагом проходит уникальное театрализованное шоу “инопланетян с синей кожей” под названием Blue Man Group.
Все началось в манхэттенской школе Нью-Йорка, в которой познакомились и подружились друг с другом Крис Винк и Мэтт Голдман. После школы их пути разошлись: Крис поступил в Wesleyan University (Коннектикут), а Мэтт – в Clark University (Массачусетс). Закончив учебу, в 1984 году друзья вновь встретились в Нью-Йорке. В 1986 году к ним присоединился будущий третий участник группы Фил Стэнтон. Так возникло трио Винк-Голдман-Стэнтон. Сценический образ придумали сразу: “придурки”, вымазанные синей краской, заставляли обратить на себя внимание. А уж когда они взяли в руки музыкальные инструменты – длинные, узкие трубы из поливинилхлорида, – стало ясно, что такого в мире шоу-бизнеса еще не было. На это и рассчитывали наши герои. Первые концерты группы прошли в Нью-Йорке. На одном из выступлений группы их увидел артистический директор музыкального клуба при нью-йоркском театре “La MaMa” Мэрил Владимер. Быстро разобравшись, какая бомба заложена в этой группе, он заказал им первое полное шоу “Tubes” и представил его в своем театре. Положительная рецензия театрального критика газеты “The New York Times” Стивена Холдена окончательно закрепила успех. Популярность Blue Man Group росла стремительно. Регулярное шоу Blue Man Group “Tubes” открылось в нью-йоркском Astor Place Theater в 1991 году.
После выступления в Линкольн-центре группа получает престижные Obie Award (1990-1991 годы), Lucille Lortel Award (1992 год, за лучшее off-Broadway шоу) и Drama Desk Award (1992 год, с формулировкой “за уникальный театральный эксперимент”).
На стиль Blue Man Group большое влияние оказала бразильская группа “Уакти” во главе с композитором Марко Антонио Гумараесом. Эта группа играет на инструментах, сделанных своими руками.
Всемирный успех ждал группу в 2003 году во время турне с концертом “Complex Rock Tour”. Позднее этот концерт был выпущен на DVD. В 2006 году группа провела второй тур “How to Be a Megastar Tour 2.0”.
В прошлом году Blue Man Group получила еще одну престижную награду – приз зрительских симпатий за лучшее долгоиграющее шоу Off Broadway Alliance Awards.
Сегодня основатели группы Крис Винк, Мэтт Голдман и Фил Стэнтон занимают административные посты в компании “Blue Man Productions”, которая занимается организацией шоу Blue Man Group. “Инопланетяне с синей кожей” расползлись по всему миру. Только в США шоу Blue Man Group одновременно проходит в Нью-Йорке, Чикаго, Бостоне, Лас Вегасе, Орландо, а также в Берлине, Токио и на третьем в мире круизном теплоходе “Norwegian Epic”.
Blue Man Group – особенное явление в современной американской культуре. Здесь намешано все: театр, музыка, видеоряд, изобразительное искусство, мюзикл, игра на нестандартных ударных инструментах. Есть номера, которые остаются в репертуаре группы со дня основания, но есть и добавления. Например, в чикагском шоу мне особенно запомнился номер “GiPads”, пародирующий отношение людей к сотовым телефонам, айпэдам и прочим удобным “гаджетам”.
Кроме “синих инопланетян”, играющих на барабанах, музыкальное сопровождение шоу обеспечивает трио профессиональных музыкантов. Они выпустили пять альбомов, один из которых – “Аудио” – был номинирован на премию “Грэмми”.
В первые годы выступлений члены группы после окончания концерта оставались на сцене, общались со зрителями, раздавали автографы. Впоследствии, однако, эту традицию изменили, и теперь единственным “общением” со зрителями является пятно синей краски. При этом после концертов члены группы и музыканты по-прежнему позируют зрителям.
Интересна история Briar Street Theater, в котором проходят представления Blue Man Group в Чикаго. Первоначально здание служило конюшней для лошадей компании Marshall Fields. В 1970 году бизнесмен Уолт Топель купил это здание и превратил его в… киностудию. С 1977 по 1985 годы в этом здании снимали фильмы. Но кинопроизводство у Топеля шло неважно, и тогда он решил построить из киностудии театр, назвав его “Улица шиповника”. На “Улице…” выступали многие театральные колективы, но представления Blue Man Group пока остаются самыми популярными.
Если вам надоело сидеть дома, хочется развеяться и посмотреть легкое зрелище, – шоу Blue Man Group для вас!
Notabene! Билеты на шоу Blue Man Group можно заказать на сайтах http://www.ticketmaster.com и http://www.blueman.com/index.php, по телефону 773-348-4000, а также приобрести в кассе Briar Street Theatre по адресу: 3133 N Halsted, Chicago, IL 60657.
Сергей Элькин,
- Бил ли е патриарх Максим агент на ДС? Хипотези в предаването „Вяра и общество”
БНТ, „Вяра и общество“, 28 февруари 2012 г.
И в този брой продължаваме темата, зададена от осветляването на 11-имата митрополити като сътрудници на ДС – ще видите агентурните биографии на още четирима от тях.
За това, какво остава скрито и след оповестяването на досиетата на висшия клир на БПЦ, говорим с бившия председател на Комисията по досиетата Методи Андреев и бившия директор на Дирекцията по вероизповеданията Любомир Младенов. Двамата не подминават и въпросителните, зададени от документа от 1959 г., който показахме в миналия брой, – в него фигурира името на още един архиерей като сътрудник на ДС?!
В началото на предаването ви предлагаме разтърсващите свидетелски разкази на бесарабски българи за трагедията, която ги сполетя – опожаряването на катедралния храм на Болград. Единствено във „Вяра и общество” ще видите състоянието на храма след пожара. Ще ви покажем и архивни кадри със светинята, която пожарът безвъзвратно унищожи – куполния стенопис с образа на Христос Вседържител, рисуван от големия руски художник Виктор Васнецов.
–––––––
„Вяра и общество” се излъчва от 8.00 ч. в събота по БНТ-1. Излъчването по БНТ Свят е в неделя (29 януари) от 8.45.
Източник: БНТ
- Андрей Тупиков: “Все в театре”
В чикагском русском театре “Атриум” в эти дни идут последние репетиции спектакля “Клинический случай” по пьесе английского драматурга Рэя Куни. Постановщик спектакля – российский режиссер Андрей Тупиков. Я всегда с нетерпением жду приезда режиссера и с огромным удовольствием общаюсь с ним. Тупиков охотно идет на мои “провокации”, поэтому разговор с ним обычно выходит за рамки будущего спектакля. Как говорила Марина Цветаева: “Поэт издалека заводит речь, Поэта далеко заводит речь”. “Речь” (с моей помощью) действительно “завела Поэта далеко”, и получился, как мне кажется, любопытный разговор об актерстве, штампах и открытиях, религии и политике, театре настоящем и мнимом, театре на сцене и в жизни. Впрочем, судить вам…
О “Клиническом случае”: “Жанр обязывает”
– Андрей, впереди нас ждет “Клинический случай”. Опять Рэй Куни, опять комедия, и неизбежны сравнения с “Номером 13”…
– По жанру “Клинический случай” – тоже эксцентричная комедия. Жанр любимый публикой и артистами, в этом жанре получаются очень любопытные спектакли. Думаю, “Клинический случай” не будет повторением “Номера 13”, поскольку эти пьесы очень разные по сюжетам. Работается мне легко и интересно. С пьесами Куни всегда интересно работать.
– Будет смешно?
– Если играем комедию, должно быть смешно и зритель должен смеяться. Жанр обязывает.
– Сложно играть комедию?
– Очень сложно. Чем больше стараешься развеселить, тем хуже получается.
– Наверно, слезу вызвать легче, чем смех.
– Потому что есть кнопочки, на которые нажал, и все. В театре очень хорошо видно, когда режиссер решает, что вот здесь все должны заплакать. Это уже называется спекуляцией.
– Давайте немного заинтригуем будущих зрителей и расскажем, с чего начинается “Клинический случай”…
– Действие начинается с того, что врач Дэвид учит текст. В больнице, где он работает, открывается международная конференция неврологов, и ему выпала честь произнести вступительное слово. Для Дэвида этот день – один из решающих моментов жизни, шаг к рыцарскому званию и должности главного врача. Одновременно в клинике идут репетиции рождественского представления. Неожиданно в ординаторской появляется бывшая медсестра, которая уволилась из больницы девятнадцать лет назад. Она сообщает Дэвиду ошеломляющую новость… С этого момента закручивается цепь неожиданных, смешных и невероятных событий, в которые вовлечено множество персонажей: от несовершеннолетнего юноши и полицейского до престарелой мамаши и случайного пациента клиники.
– Если бы вам предложили отрекламировать будущий спектакль, кого вы бы отметили в первую очередь?
– В первую очередь, конечно, актеров. В спектакле участвуют одиннадцать человек. Две главные мужские роли – врача Дэвида и его друга Хьюберта – играют Борис Кофман и Борис Борушек. В остальных ролях – Марина Смолина, Людмила Гольдберг, Ругия Кулиева, Ольга Осташева, Валерий Долгалло, Евгений Колкевич, Анатолий Непокульчицкий, Олег Осташев, Константин Ярыгин.
О театре тотальной режиссуры: “Шаг вправо, шаг влево – расстрел”
– При всей кажущейся свободе, мне кажется, вы довольно жестко конструируете режиссерскую концепцию. Актеры могут выйти за ее рамки?
– Могут, когда меня нет. В Кемерово один артист мне сказал после премьеры: “Приезжайте через полгода, вы свой спектакль не узнаете”. Он имел в виду хороший смысл этих слов. Мол, мы доберем…
– А я как-то сразу понял эту фразу в другом смысле… Но это происходит, когда режиссера нет в театре. Если режиссер стоит с фонариком, как Юрий Петрович Любимов…
– На мой взгляд, это ужасно! Я не поклонник метода тотальной режиссуры. Шаг вправо, шаг влево – расстрел. Проработав всю жизнь у Любимова, Иван Бортник (я его очень люблю, он – замечательный артист) как-то сказал: “Не могу больше. Хочется СЫГРАТЬ! Надоело ходить строем”. При тотальной режиссуре артист становится куклой, фигуркой, знаком, функцией. Мне такой театр неинтересен ни как режиссеру, ни, тем более, как актеру. Что может быть интересного в командах: “стань здесь”, “поверни направо”, “наклони голову налево”, “здесь громче”, “здесь тише”? Юрий Петрович не объясняет, не слушает актера. Он дает команды, и актер послушно их выполняет. Хороший актер понимает, что он делает, плохой – нет. Мне кажется, что большинство актеров в театре тотальной режиссуры живут бессознательно. Мне гораздо интереснее смотреть на артиста понимающего, чем на артиста – пешку в режиссерских руках.
– И в том, и в другом случае есть шедевры.
– Безусловно. Вопрос заключается в том, нравится актеру ходить строем или нет. Мне кажется, что артист – один из создателей спектакля.
– Как найти баланс между тотальной режиссурой и театром, где каждый актер “тянет одеяло на себя”?
– Для этого есть режиссер. Артист делает роль, а режиссер – СПЕКТАКЛЬ. Режиссер озвучивает некую концепцию. Если артисты работают с ним – значит, они изначально принимают его концепцию, если нет – уходят из спектакля. Булгаков говорил, что героев надо любить, а я скажу, что артистов надо любить.
– Как вы представляете театр, в котором вы бы хотели работать?
– В первую очередь, нужен талантливый директор. Если такой директор есть, режиссер за ним, как за каменной стеной. Режиссер занимается творчеством, директор – всеми административными вопросами. Артисты в моем театре обязательно должны работать дома. Сейчас они работают ровно те три часа, пока идет репетиция. Из них первый час они просыпаются, а последние полчаса ничего не воспринимают, потому что устают. На работу остается половина времени. Под работой дома я имею в виду не только разучивание текста, что само собой разумеется. Артист должен анализировать роль, думать над мотивацией героя, причинно-следственной связью… Тогда у него будут рождаться идеи и предложения, с которыми можно выходить на репетицию.
– Такой театр реален?
– Реален. Я работал так в Петрозаводске, я работал так в антрепризе с Кортневым, Леонидовым и Ургантом. При тотальной режиссуре результат получается плоский, потому что спектакль является продуктом мысли одного человека, а театр – дело коллективное. Объем возможен только в том случае, когда каждый – артисты, художник-постановщик, художник по свету, композитор, звукооператор, машинист сцены – абсолютно все мастера своего дела приносят свои “камушки”, из которых создается “здание” спектакля. Как у Шукшина: “Идут люди, один за одним, каждый берет горсть земли и бросает. Сперва засыпается яма, потом начинает расти холм…”. А режиссер обязан правильно отобрать идеи и выстроить спектакль.
– То, что вы говорите, касается умных актеров. А если актер не может ничего предложить режиссеру? Если у него нет идей? Тогда для него единственная возможность – найти умного режиссера и выполнять его команды.
– Правильно, но это не мой театр. Мне такой театр неинтересен.
– Вы можете распознать, где спектакль придуман режиссером, а где – вместе с сотворцами-актерами?
– В хорошем театре это не бросается в глаза. Но тотальная режиссура видна. У меня был опыт по этой части, я знаю, что это такое.
О театре Вахтангова: “Плоть от плоти щукинец”
– Чем запомнился вам 2011 год?
– В Петрозаводске я поставил спектакль “День человеческий” по коротким рассказам Аверченко. В своей инсценировке я совместил их со стихами Саши Черного и молодого Маяковского периода 1908-1913 годов. Получилось такое балаганное представление: с одной стороны – смешное, с другой – грустное. Спектакль заканчивается сценой, когда человек одиноко сидит в комнате, слышит обрывки разговора проходящих за окном людей и от этого чувствует себя еще хуже. История актерская, она построена на открытом, игровом театре.
– В этом сезоне Московскому театру имени Вахтангова исполнилось девяносто лет. В одном из прошлых интервью вы сказали, что вы “плоть от плоти щукинец”. В таком случае, юбилей театра – это и ваш юбилей, и я вас поздравляю с ним!
– Спасибо. У меня длинная история сотрудничества с Вахтанговским театром. Мой учитель – вахтанговец Владимир Георгиевич Шлезингер. Когда я поступал, он был завкафедрой актерского мастерства. Благодаря лишнему голосу “Шлеза” меня взяли в училище. Педагогом у меня был Владимир Владимирович Иванов. Мы с ним подружились, я ему много помогал и помогаю в его работе в училище. Наряду с преподаванием он работает режиссером в театре Вахтангова. Семь лет назад Володя ставил “Мадемуазель Нитуш”. Когда он первый раз прочел пьесу, был в отчаянии. Текст ужасный, репризы не смешные… “Это все надо переписывать”, – сказал Володя и позвал меня. Мы с ним сели и, оставив фамилию автора Эрве, фактически заново переписали пьесу, а для Маши Ароновой сочинили роль. Это чистая развлекаловка, водевиль с песнями. Я написал тексты песен, а музыку мы брали из французских шлягеров. Премьера прошла в декабре 2004 года. А потом Володя решил взяться за “Квартал Тортилья-флэт” Стейнбека. Это была моя мечта со студенческих времен. Я хотел делать на курсе этот спектакль, и у меня даже остались какие-то наброски. Когда Володя пригласил меня, я с удовольствием согласился, и мы с ним написали пьесу “Правдивейшая легенда одного квартала”. “Мадемуазель Нитуш” до сих пор с аншлагами идет на сцене театра, а “Квартал…” сняли по техническим причинам – слишком громоздкие декорации. Чтобы их поставить, в театре накануне объявлялся выходной. Такой роскоши сегодня не может позволить ни один театр!
– Когда вы читаете книгу, у вас возникает мысль о том, как герои будут выглядеть на сцене?
– Очень часто такие мысли возникают, когда литература драматургична. Тогда появляется желание ее поставить. Поэтому я пишу инсценировки. С Достоевским – одним из моих любимых писателей – у меня происходит именно так. Достоевский, как известно, пьес не писал. Когда к нему обратились из Александринки с просьбой написать пьесу по “Преступлению и наказанию”, он сказал, что не умеет: “Найдите человека – пусть он напишет”… А есть литература, которая остается только на бумаге.
– Главным режиссером Вахтанговского театра служит Римас Туминас, с прошлого года театр Маяковского возглавил Миндаугас Карбаускис. “Литовский десант” в Москве – это кризис российской режиссуры или простое совпадение? Почему один за другим два режиссера из Литвы по очереди возглавили московские академические театры?
– Не думаю, что это кризис режиссуры. Так случайно совпало. Например, возглавить театр Маяковского предлагали Евгению Каменьковичу, но он отказался. На мой взгляд, хороших режиссеров в России много. Не только в Москве и Питере, но и в других городах. Есть замечательные театры, которым сегодня трудно живется. Государство дает шесть миллиардов рублей Жене Миронову на создание “Театрального квартала”, а о провинциальных театрах зачем думать?.. Грустно. Нет прецедентов, когда бы драматический театр мог себя содержать и окупать. А делать умопомрачительные цены на билеты – значит, отсекать как раз тех, кто ходит в театр: студенчество и интеллигенцию.
О политике: “Сейчас никак не успеть”
– Если бы вы были в Москве в декабре прошлого года, вы бы пошли на митинг на Болотной площади?
– Пошел бы. Я ни разу не голосовал за Путина. Мне он никогда не был симпатичен. Я не люблю контору под названием “Госбезопасность”.
– Вам не кажется, что с какого-то момента стало стыдно быть членом “Единой России”, лизать власть, быть “за”? Это произошло на наших глазах совсем недавно…
– Это произошло после совершенно бездарной истории с рокировкой, которая вывела всех из себя. “Мы решили, что президентом будет Путин.” И люди возмутились: “Как это вы решили?” Власть и до этого была достаточно цинична, но здесь она перешла все мыслимые границы. Рейтинг Путина по-прежнему высок, но он катастрофически падает. Люди, понимающие, чем они рискуют, выходят на митинг. Я думаю, за ними будущее. Но сейчас особо радоваться нечему. Ближайшее президентское правление будет путинским. При созданной властью избирательной системе за такое короткое время до выборов невозможно что-либо сделать.
– Как вы считаете, Михаил Прохоров – самостоятельная фигура или заговор власти с целью оттянуть голоса у реальной оппозиции?
– Когда его втянули в “Правое дело”, мне кажется, это был сознательный кремлевский шаг с целью сделать ручную, псевдооппозиционную, правую партию. Но, придя туда, Прохоров, как человек самостоятельный, наплевав на все договоренности, стал делать то, что считал нужным, чем вызвал жуткое раздражение власть предержащих, и его быстро убрали.
– А его президентские амбиции – тоже самостоятельный шаг?
– Думаю, да.
– Он не боится повторить судьбу Ходорковского?
– Сейчас это сделать сложнее. Общество изменилось. Не случайно после митингов возникла идея сверху по изменению законодательной системы. Началось заигрывание с оппозицией. Это не потому, что они такие хорошие. Просто запаса прочности, который был, уже нет.
– Как вы относитесь к Алексею Навальному?
– Я пока не очень понимаю его цели. Мне не хватает у оппозиции осмысленной и четко выраженной программы. Если там найдутся здравомыслящие люди, которые будут думать не о личных амбициях, к следующим выборам реально выдвинуть единого кандидата и, может быть, победить. Сейчас никак не успеть.
О религии: “Вера – вещь интимная”
– Вы – человек верующий?
– Да.
– Как ваша религиозность проявляется в творчестве?
– Вера – вещь интимная, которую каждый для себя решает сам. Это не то, что должно выставляться напоказ. Поэтому у меня нет навязывания веры зрителю, и, думаю, это правильно.
– Навязывание веры, наоборот, отталкивает, как в случае Никиты Михалкова…
– Конечно. Вера присутствует в человеке, когда он делает свою работу. Я имею в виду гуманитарную направленность творчества. Неважно, в какого Бога ты веришь. Важно, что вера изначально несет в себе любовь к людям.
– В православной традиции лицедейство осуждается. Юродивый у Пушкина и Мусоргского – человек не от мира сего, а от Юродивого до актера – один шаг.
– “Блаженны нищие духом…” Юродивый находится на прямой связи с Богом… Честно говоря, с приходом митрополита Кирилла мне все меньше и меньше нравится институт православной церкви. После трагедии в Японии Кирилл заявил, что Господь наказал их за грехи. “Замечательное” высказывание для предстоятеля православной церкви, да? Институт церкви, как некий чиновничий аппарат, не имеет отношения к вере. Это – мощная религиозно-политическая организация, которая пользуется придуманными давно слоганами типа “Возлюби ближнего своего”…
Ни слова о театре
– Чем вы интересуетесь кроме театра?
– Все равно все имеет отношение к театру. Однажды в театральном Доме отдыха Щелыково я увидел такую сцену. На лугу пасется корова, и за ней наблюдает Табаков. Он отключился от всего. Он весь – там. Он смотрит, как корова жует, как она двигается, как она смотрит…
– А потом получается корова в его исполнении.
– Да. Театр не отпускает. Театр – такая штука, что все вокруг имеет к нему отношение. Отражение ли это жизни или “увеличительное стекло”, как сказал Маяковский, – не важно. Важно, что театр основывается на жизни. Что вне театра? Все в театре.
– Так что рубрики “Ни слова о театре” у меня не получится?
– Думаю, что нет.
Notabene! 4 февраля в 5 часов вечера в центре “Круг” по адресу 718 South Milwaukee Avenue, Wheeling, IL 60090 состоится Творческий вечер Андрея Тупикова. Подробная информация – на сайте www.krug4us.com.
Премьерные показы спектакля “Клинический случай” состоятся 11 и 12 февраля в 7 часов вечера в зале “Christian Heritage Academy” по адресу: 315 Waukegan Road, Northfield, IL 60093. Билеты продаются в театральных кассах и на сайте www.russevent.com. Их можно зарезервировать по телефону 847-729-6001. Подробная информация – на сайте театра “Атриум” http://atriumtheatre.org/.
Сергей Элькин,
http://sergeyelkin.livejournal.com/
Фотографии к статье:
Фото 1. Андрей Тупиков
Фото 2-5. Репеции спектакля “Клинический случай”
Фото 6. Постер к спектаклю “Клинический случай”