Авторски
- Второто мнение „Не питай старило, а питай патило“
В много области на знанието често се търси т. нар. второ мнение по даден проблем. Българската общност в Чикаго, която по популярни данни е над 100 000 души, разполага с компетентни специалисти от всички сфери на бизнеса – трябва само да бъдат открити.
В условията на икономическа криза всеки цент е ценен и важен за семейния бюджет. Понякога се срещаме със ситуации, които са непознати за нас и не можем да вземем рационално решение. Има едно практично правило, че „По всеки проблем в света работят най-малко трима души, от които единия е японец (и отскоро и един българин). В последните години към медиите, институциите с идеална цел и други сродни организации се обръщат наши сънародници за съвети. Много популярни са „Открити сесии на Българо-Американска Асоциация”, където често присъства представител на Прокуратурата. В тази връзка вестник „България сега” прие да създаде нова рубрика, наречена „Второ мнение”. Идеята е българите с проблеми да потърсят решение чрез мнението на специалистите или т. н. „патило” (в оригинал – „не питай старило, а питай патило”). Всред българската общност в Чикаго е известна една дама, която решава „всички проблеми” (последно време и с компанията AT&T). Ние я каним официално да вземе участие в рубриката „Второто мнение”. Изпращайте вашите коментари на имейл [email protected] .Днешната рубрика „Второто мнение” ще бъде посветена на компанията AT&T( и T-mobile).
Абонат съм на компанията AT&T (или нейните предшественици) от 1999 година. Към 2004 година към стационарния си телефон добавих и абонамент за Интернет, чрез т. н. DSL. Към 2008 година необходимостта от ползване на стационарен телефон стана практически нулева. От 2008 до днешна дата периодично правя опити да се освободя от стационарния си телефонен номер, но практически не успявам поради различни причини, генерирани от AT&T. Плащам около $50 без практически да ползувам стационарния си телефон. Живея в популярния жилищен комплекс в Чикаго TT, заедно с над 1000 души и имам възможност да обменям информация с известна част от жителите му. Те ми съобщават, че като абонати на AT&T ползват Интернет на стойност от $20 до 40 на месец или телефон с Интернет на стойност от $29.95 и т. н. Главната ми цел е да имам няколко годишна връзка само за Интернет на стойност между $20-30.
Отговорите на различни служители от AT&T по този проблем (в продължение на последния месец) са средните:
1. Ако до сега сте имали телефон и Интернет, за в бъдеще не може да имате само Интернет.
2. Ако до сега сте имали телефон и Интернет и решите да закриете договора с AT&T (никога повече) не може на същия този адрес (без значение, че там живее вече нов наемател или собственик) да се открие нов абонамент на AT&T.
3. Абонамент за ползването на Интернет на стойност $20-25 е било валидно в миналото, но днес такъв абонамент не се предлага.
4. Нов абонамент за ползването на Интернет във Вашия район вече не се предлага.
5. Предлагаме да продължим договора Ви за ползване на телефон с Интернет за 6 месеца на стойност $30, но само еднократно. След това Вие ще трябва да плащате практически по $50 на месец.Нашата молба за второ мнение е както следва:
1. Съществува ли в Чикаго Интернет доставчик, който може да ни предложи (за продължителен период от време, например една или две години) Интернет на стойност между $20-30?
2. Може ли от AT&T да бъдат предлагани индивидуални оферти за определени случаи и личности по преценка на нейните служители?
3. Описаните по-горе проблеми може ли да бъдат обсъдени с Прокуратурата в щата Илинойс или тези проблем не нарушават закони и не са в обсега на компетентност на тази инстанция?
4. Съществува ли независима институция в Илинойс, която може да помогне за практическото решаване на тези проблеми? Моля посочете име, адрес, телефон, имейл.
5. Има ли възможност служителите на AT&T да предлагат оферти и правила, които не са публично публикувани?
6. Къде в Интернет може да се намерят публикувани правила за абонамент с AT&T, съобщавани от служителите й?
7. Може ли да се протестира публично срещу офертите на AT&T и от коя институция в Илиноис трябва да се получи разрешение?
8. В „Големият скок назад” известният испански авторитет Игнасио Рамоне, университетски преподавател във Франция по теория на комуникацията, доктор по семиология и история на културата изказва становището, че ако гражданите продължават да плащат и подържат неразумните оферти на компаниите, това може да породи т. н. „алчност” в собствениците или мениджърите им. Може ли ако в собствениците на компаниите се породи т. н. „алчност”, причина за това да сме ние?
9. Отговорите на служителите на AT&T нормални ли са за „Страната с неограничените възможности” или това е ново индивидуално явление?
10. Може ли българската общност в Чикаго да помогне за модернизиране управлението на бизнеса на AT&T?Всякакво допълнително мнение на специалистите по описаните проблеми може да се окаже безценен принос към пазарната икономика в света.
Източник: в. „България Сега“
- В Полша – разследвания за корупция за шистовия газ, в България – първи неофициален пробив за шистов газ
Преди около седмица през българска граница транзитно е преминал камион с радиоактивни отпадъци, чрез които ще се направят първите неофициални пробиви за шистов газ на територията на България. „Тайнственият” камион е пристигнал от Украйна, транзитно без бариери. В момента мястото, където се извършва пробивът, както и самият камион, се охраняват строго секретно от военните сили в село Рогозина, област Добрич, съобщиха за news359.
Според получената информация, неофициално първият пробив с тези отпадъци вече е направен.
Според информацията, посочена в документите, постъпили неофициално в Министерството на труда и социалната политика, вече са продадени около 200 сондажа от американската фирма „Шеврон”, като всеки е на стойност за около половин милион лева, а освен това има назначени българи на щат във фирма „Шеврон“.
Това, което твърдят учените е, че след като се пробие земята, за да се извади шистовия газ, то през първите 6 месеца от реализиране на пробива, негативните последствия няма да подскажат за себе си, но след това земята ще започва да умира бавно, малко по малко, което ще направи земята негодна за живеене след не по -малко от 2 години.
До тогава ще бъде заразен както въздуха, така и подпочвените води, което ще бъде катастрофа не само за нашата държава, но и за хората, които живеят в околностите на р. Дунав.
Добрич/България
Източник: news359
Полша разследва корупция с разрешителни за шистов газ
Полското контраразузнаване ABW задържа 7 души по подозрение във взимане на подкупи срещу издаване на лицензи за проучване за шистов газ, съобщи Reuters
Полското контраразузнаване ABW задържа във вторник 7 души, включително държавни служители, по подозрение във взимане на подкупи срещу съдействие за издаване на лицензи за проучване за находища на шистов газ, съобщи вчера агенция Reuters.
„Седмината включват трима служители на министерството на околната среда, един от полския геоложки институт и трима бизнесмени, представляващи компании с лицензи за проучване“, се казва в официалното прессъобщение на полското разузнаване. В текста обаче ABW не се посочват нито имената и длъжностите на задържаните, нито на съответните компании.
Агенцията припомня, че разработването на залежи от шистов газ в Полша привлича силен интерес, след като американско проучване показа, че вероятно тук се намират най-големите залежи в Европа – близо 5.3 трилиона куб. м. На този пазар в страната вече навлизат глобалните енергийни гиганти като американските Chevron, Exxon Mobil и Marathon Oil, които се конкурират с полската държвна PGNiG и частните Lotos и PKN Orlen.
От 2007 г. досега властите във Варшава са раздали над 100 разрешителни за проучване и добив на наконвенционалното синьо гориво и разследването е първо по рода си.
Източник: livebiz.bg
- Арогантност по време на холера
Ако днес нещо шокира чужденците в България, а и много от самите българи, то е невероятната арогантност във всички сфери на живота, довело до безпрецедентно отчуждаване между институции и все по-смаляващия се беззащитен гражданин.
Три оставки и едно социологическо проучване в последните месеци предизвикват интересни размишления: тези на бившия шеф на швейцарската банка Ю Би Ес (UBS) Освалд Грюбел, на швейцарската национална банка Филип Хилдебранд, и на шефа на Софийския общински съвет Андрей Иванов.
Първият, макар и безспорен професионалист, напусна дни след като се оказа, че един млад ганаец, работещ я Ю Би Ес в Лондон, беше завлякъл банката с 2,3 милиарда долара. Грюбел пое отговорността и си отиде.
Вторият банкер, не по малко доказан професионалист, си отиде, защото жена му обменила франкове за долари минути преди курсовете между двете валути да се сменят от институцията, която ръководи съпругът й.
Третият си подаде оставката месеци след като медиите го разпъваха на кръст за предполагаеми и не много етични имуществени придобивки, ако се изразим дипломатично. Мой познат, чуждестранен дипломат в София, сподели по този случай, че оставката на Иванов е правилна стъпка, но била като да кажеш “извинявайте” 30 години след като си настъпил някого в автобуса.Колкото до социологическото проучване, както го представи Би Би Си, то доказвало пряката връзка между властта и чувството за височина. Точно така, колкото повече власт имаш в ръцете си, толкова по-висок (на ръст) се чувстваш. Нещо, което много отдавна гениалният Чарли Чаплин показа във “Великият диктатор”, където фюрерът си играеше със земното кълбо като с детска топка.
Ако нещо се набива в очите на странника в България, то не е толкова корупцията (има я и другаде), или в “артистичната и неподкупна” съдебна власт, а арогантността във всичките й разновидности и разцветки: политическа, икономическа, етническа, културна, пътно-транспортна, банкова, туристическа…
Невероятно е до каква висота се е издигнала тази категория, където всеки, който има някаква власт над малкия човек, гледа да го смачка.Телефонни оператори тероризират милиони клиенти и докато вторите едва дишат, първите като че ли получават някакъв непознат вид оргазъм от триковете си.
По изпълнените с дупки софийски улички дебеловрат мутробарон с три златни синджира ти мига с дългите светлини на бентлито си и крещи:”Хайде бе, какво се мотаеш…”
Чиновничката в съвета, където си отишъл да си платиш данъците, с изтънчена перверзност ти казва, че трябва да си платиш данък смет, нищо, че на твоята улица никога не събират смет, защото е тясна и “Вълкът” или някой друг, който чисти (уж), не минава там с камиона си.
Един мастит депутат взел близо два милиона хонорар за някакъв проект и на теб арогантно ти се обяснява, че няма никакъв конфликт на интереси.
И това не е селективна зараза, обхванала само “елита”. Във всяко второ такси в София или ще се опитат да те преметнат с тарифата, или накрая безцеремонно ще си поискат двойно по-голям бакшиш от левчето, което вече си им дал на 5 лева сметка. Или и двете. Арогантността им е съчетана с вмирисаната на цигари кола, в която Лепа Брена или някоя друга представителка на жанра вие със 120 децибела.
Ако нашенски туроператор ти съсипе отпуската и ти се оплачеш, арогантно ти казват – да си избрал швейцарски такъв…
Някаква фирма, криеща се зад параграфи и неясни екологични текстове, успя талантливо да лиши хиляди софиянци от ски-пистите на Витоша, арогантно размахвайки заплахи и заклинания. Или идеята им беше да ги принуди да отидат в Банско, да налеят парите си в “българската Марбея”, презастроена като предградие на Кайро…И тъй нататък, до безкрай. Никой не те пита как се чувстваш ти в собствената си страна. Никой от властимащите изглежда, не се тревожи, че два милиона млади и талантливи българи са напуснали “отечеството любезно” и никога няма да се върнат, нито ще запеят “Я кажи ми облаче ле бяло” и тем подобни старовремски емоции.
И едно време, преди 1989, имаше арогантност: млади и нахакани синковци на тогавашните велможи фучаха с мерцедеси или по-скромни мазди, пътуваха където и когато си искат, пазаруваха удобно и красиво. Но днешната арогантност на “новия елит” от целия политически спектър няма равна на себе си. На този фон старите борци за братство, равенство и свобода изглеждат като херувимчета.
В Америка имат “Чаена партия”, ние имаме “Арогантна партия”, макар да не е официално регистрирана. По света има “Репортери без граници” и “Лекари без граници”, у нас има “Арогантност без граници”.
Унижаването и унищожаването на малкия човек е като безкраен ловен сезон на пъдпъдъци: отстрелването върви с пълна пара. Смаляването на малкия човек-пъдпъдък върви ръка за ръка с безсрамната екстравагантност на новия елит. В най-бедната и всекидневно обедняваща държава в ЕС “на гол тумбак чифте поршета” са нещо абсолютно нормално за нас. Прагът на нашата търпимост към арогантността (ако въобще имаме такъв) е паднал толкова ниско, че един очевадно криминален цигански барон, когото услужливите медии нежно титулуват “цар”, се присмива садистично от килията на цялата нация. Както правят и братовчедите му. Но какво да се чудим: нашата почти институционализирана етническа и културна арогантност нямаше как да не доведе до Катуница. Днешната циганска арогантност е родена от българската, където десетилетия наред (не само при безкрайния ни преход), етнически българи с политически и финансови лостове в ръцете бяха, и още са, недосегаеми. Както казваше едно време Иван Делчев от стария вестник “Поглед” – “Всеки народ прилича на циганите си”. Както и обратното. Тогава Иван, Бог да го прости, тъкмо се беше върнал от Финландия, и разправяше как постепенно финландците така променили циганите си, че те станали не само порядъчни хора, но вече се раждали често с руси коси и сини очи…
Много ми е интересно сега, след като във Финландия има доста наши и румънски цигани, какви ще се раждат бъдещите финландци – чернооки и къдрави? Честни и почтени като оригиналните финландци? Или ще ги натирят обратно към Казанлък и Каспичан.
Неотдавна прегледах едно изследване за поведението на истински богатите в Швейцария: повечето от тях избягвали да демонстрират какво имат; живеели дискретно, и имали средно статистически по-малко бентлита и поршета на глава от населението, отколкото в новите демокрации на Източна Европа. Може и да е така. У нас обаче очевидно не е прието да скромничиш, ако си натрупал пари неясно как, и ако никой не те пита откъде си спечелил за Бентли, след като си на 27 години. Обратно, повечето медии, за голямо съжаление, героизират проявите на арогантна простащина, която не случайно пълзи устремно и към училищата, където деца пребиват учители или други деца и все никой за нищо не е отговорен. Нещо повече, често ни се налага да се радваме на новите барони с дебелите синджири около врата и с пура в ръка, гледайки ни презрително от страниците на лъскавите списания… Оттам до “три синджира роби” в нов вариант е една крачка. Но, ако перифразираме генерал Де Гол, всяка държава си заслужава бабаитите.
В цивилизования свят, към който така устремно се стремим, и от когото все по-устремно се отдалечаваме, арогантността е грях, който сурово се наказва. Особено в политиката. И ако Мария Антоанета е съветвала французите да ядат пасти, като няма хляб, и да не хленчат, известно е каква е съдбата й. Очевидно някои демокрации са извървели доста път оттогава, ако си спомним, че най-богатият американец навремето – Андрю Карнеги – върна под формата на фондации и дарения всичките милиони, които беше изсмукал от потта на работниците си в стоманодобивните заводи в Питсбърг, Пенсилвания. Арогантният Карнеги, който безмилостно потушаваше стачките им, после се засрами, и им върна дължимото, строейки училища, библиотеки и църкви из цяла Америка.
Престарелият вече Джими Картър все още ходи с организацията “Хабитат”да строи безплатно къщи в Хаити за бездомниците. Да сте чували за нещо такова сред нашия “елит”, който размахва фалическата си пура и клати златните си ланци?Познавах може би най-арогантната дама в съвременната американска история: Д-р Бернадин Хийли. За няколко години тя беше президент на Американския Червен кръст, назначена по “политически причини”. Фина, интелигентна, саркастична, презрителна, студена. Първото нещо, което направи беше, да си удвои заплатата. Изравни я с тази на президента Буш… Над милион доброволци от Червения кръст веднага я презряха на свой ред. Бедните, на които се очакваше да помага, бяха шокирани.
Но сериозните медии не и простиха. И фината г-жа Хийли беше изметена от този престижен пост без никой да каже добра дума за нея. Неотдавна се спомина, Бог да я прости. Не остави нищо след себе си. А беше чела за Андрю Карнеги.
От нашите замогнали се хора познавам само един, който дава пари от джоба си за добри каузи. Но той е от Добрич, чел е Йовков, и не парадира с милионите си. И е повече изключение, потвърждаващо правилото. Дано да бъркам и той да не е самотен в каузата си…
Но си спомням за един интересен епизод отпреди няколко години. Не бях виждал дълго време един стар приятел, вече много заможен човек. Обадих му се по телефона и той ме покани да мина да го видя в офиса му. Чинно чаках половин час преди блиндираната врата да се отвори и да бъда приет. Моят приятел ме покани вежливо да пийнем по чаша уиски. След което се извини, че има час за педикюристката си, и да не съм се притеснявал от нейното присъствие. Тя дойде с всичките си уреди и започна да обгрижва ноктите на краката му. Разговорът ни неусетно заглъхна, докато той й диктуваше коя пила да използва за палеца на десния му крак. Така си допихме питието и аз си тръгнах. Повече не съм го виждал. Чувам, че живее добре. Както и целокупният български елит.
Да му мислят малките хора.
И да извинява майстора Маркес: няма тук любов по време на холера. Има Арогантност.
Енчо Господинов,
е-vestnik.bg
—————––––––––
Бел.ред.: Авторът е живял дълги години в чужбина и е работил за Международния червен кръст и ООН.
- Michael Cunningham: I am a dreamer!
I have huge appetites, for life and love and all the blessings the world can bestow-says the author of “The Hours”
Michael Cunningham is the author of the novels A Home at the End of the World, Flesh and Blood, The Hours (winner of the Pen/Faulkner Award & Pulitzer Prize), Specimen Days and By Nightfall. He lives in New York.
– Mr. Cunningham, what did inspire you to write the novel “By Nightfall”?
– I wanted to write a novel about a man searching for something beautiful and true and lasting, in a world notoriously short on the beautiful, true, and lasting.
– Where is the bridge between “A home at the end of the world” and “By Nightfall”?
– It’s a little hard to say, beyond the fact that they’re both books I wrote. I suppose you could say that they’re both concerned with people who have perfectly adequate lives but want more fulfilling, inspired lives. I mean, who doesn’t?
– What brings you in the process of writing- your own interest or the thoughts about what would/ would not be appropriate for readers?
– Both, really. My first concern in writing a novel is that it concerns characters and subjects that are compelling to me, but I’m also aware, as I write, of the fact that those characters and subjects have to interest readers as well. I respect my readers. And a novel, any novel, is a complicated, highly emotional exchange between a writer and his readers. I never trust writers who say they write only for themselves. It seems a little like saying, I bake big beautiful cakes and stay home and eat them by myself. Books, like cakes, are meant to be given to others.
– What makes you scared in writing or nervous? I am asking because I think that there is an opportunity for a famous writer to decide that he/ she has the power to know everything.
– It has never occurred to me that I have the power to know everything. I’m always nervous about what I write – is it deep enough, powerful enough? Do the emotions ring true? Is it funny and tragic, in roughly equal measures? I don’t think a writer should ever get too confident. If you start to feel like an “expert,” you’re well on your way toward being a hack. A writer, if he’s any good, should always be trying to do at least a little bit more with a book than he thinks he’s able to.
– My feeling for you is that you know how to look at yourself. My opinion is that it is not possible to go so deep in all these characters without going so deep in you. Don’t you think?
– Eudora Welty, a Southern American writer I admire enormously, once said that you can’t write about an emotion you haven’t felt. I agree with her.
– What are the extremes in yourself and do you show them in writing?
– I’m a dreamer. I have huge appetites, for life and love and all the blessings the world can bestow. And a lot of my characters do, too.
– I found something common in your heroes- the desire to define- the self, boundaries, sexuality, wishes, good and bad…and the great opportunity to integrate different parts of the self. What is your opinion about that?
– You’re absolutely right. The people who interest me most are people who yearn for a more integrated life, a fuller life, a better life. Some of them get it, and some of them don’t. As in real life.
– It is so psychological the way you presented the incestuous relationship between Susan and Constantine Stassos; Oedipus relationship between Mary and Billy; Zoe which is neglected. What is the message of these heroes to the future generations?
– I don’t know if the incestuous tendencies in Flesh and Blood are meant as a message to future generations. None of my books are intended to have “messages,” exactly. I simply try to write about the fullest possible range of human emotions and experiences. That is, to me, one of the primary purposes of fiction – to set down, as fully as possible, what it’s like to be a human being.
– If you have a chance to live for a day like one of your heroes… whom of them would you prefer to be?
– I’d like to be the lizard woman from another planet in Specimen Days.
– What do you want to tell to your Bulgarian readers?
Michael Cunningham: Really the same thing I want to tell readers anywhere – that I hope my books are moving and true for them.
– I would like to thank you for these inspirational books that made my days full of deep sense and creativity.
Kristina Nenova,
“Bulgaria Sega”
- Монахът Касиан: Сътрудничество между вярващи и атеисти е като обединение на вълци с овце!
– Монах* Касиан, как ще анализирате откритото писмо на група видни интелектуалци в защита на Българската православна църква (БПЦ)? Хора, свързани с атеистичния режим на комунизма?
– Моето голямо уважение към ерудицията на големите интелектуалци. При вида на самите им имена… дъхът спира, защото те наистина формират съзнанието на съвременния човек. Но те отново повтарят манипулацията на това съзнание от времето на комунизма. Този строй успя наистина да манипулира съзнанието на милионите в името на „светлото бъдеще” — в което живеем сега.
Уважаеми интелектуалци, вие милеете за нашата вяра, но не вярвате в Христа, защото виждате вярата през призмата на материализма. Първо трябва да се покаете, че сте Го предали, както Юда. Всеки от Вас ще каже: Кой, аз ли? Кога?… Когато членувахте в БКП, когато сътрудничехте на ДС, които отричаха Христа. В името на какво и на кого вършехте и продължавате да вършите всичко това? Не в името на Христа. С това Вие само се издавате, че с вашите събратя в раса сте били от една партия. Не превръщайте лъжите си в истина, защото думата Истина може да бъде само в единствено число и тя е Личност — Христос, когото вие с лъжите си отново предавате. Наистина се покайте и не ставайте съучастници в поредната нова манипулация на съзнанието на хората, след която очаквате… бурни ръкопляскания?
– Проф. Андрей Пантев заяви, че авторитетът на църквата трябвало да се подържа заради историческият й принос за оцеляването на нацията ни. Като пример той посочи католическият свят, където въпреки разкритията в медиите за педофилия сред някои божи служители и банкови скандали, авторитетът на Ватикана бил непокътнат…
– Проф. Пантев трябва да знае, че атеист не може да защити Църквата, както твърди той, защото никой не защитава нещо, в което не вярва, както в случая. Сътрудничество между вярващи и атеисти е като обединение на вълци с овце, след което… овците изчезват, а вълците стават по-плодовити.
Паралелът с католическата „църква” говори за непознаване на принципните различия между православни и католици. Последните отдавна са превърнали своята институция в чисто земна, социална, комерсиализирана, стремяща се към земен рай. Те дори нямат нужда от Бог, защото приписаха на папата качества — безгрешен (вижте вероопределението за идолопоклонство). След скандалите с финансови злоупотреби и аморалност, в Америка в цели щати катедралите останаха празни. Миналата година дори в родината на папата — Германия, около 45% от католиците заявиха, че търсят верско убежище в други християнски деноминации. Там авторитетът на папата се поддържа изкуствено — с много пари.
– Пак проф.Пантев твърди, че светът е много напреднал и сегашните проповедници на Божието слово не може да се явят по подобие на Иисус Христос – в дрехи, които дори не били негови и яхнал магаре?
– Иисус Христос – като идеал и пример за подражание на всички нива в християнския свят – винаги си остава Eдин и Същ. Неговият недостижим живот свети пред всички ни. Той нямаше нищо свое: лисиците имат леговища, и птиците небесни — гнезда; а Син Човеческий няма де глава да подслони (Мат. 8:20). Той не дойде да бъде господар и някой да Му прислугва, напротив — вършеше всичко за хората и безкористно лекуваше всякакви болести и дори възкресяваше мъртъвци, и изми нозете на Своите ученици (но не като папата лицемерно). Дори магарето на Вход Господен (Цветница) не е Негово, а само, за да се изпълни пророчеството.
За да преминем към свръхлуксозните лимузини, трябва да напомним, че св. Йоан Златоуст, бидейки Вселенски патриарх, никога не е казвал за каквато и да било вещ: това е мое! И не ги е чувствал такива, т.е. материята не е била цел, а средство.
Луксът за духовниците е абсолютно забранен (16 правило на Седми Вселенски събор и др.). Епископите са монаси, а последните при пострижение са дали обет да нямат нищо свое. Слава Богу, че народът ни изисква от духовниците христоподобие. Това трябва само да ни подтиква и да ни радва.
– Българите само се правели на православни – кръщавали се и ходели в храмовете на Рождество Христово и Великден, а всъщност в България имало не повече от 20 хиляди истински вярващи?
– Да, това са тъжните факти вследствие обезверяването на народа ни и манипулиране на съзнанието му. В миналото не е било така. Народът е казал: глава си давам, вяра не давам. Дано се върне доброто старо време в душите на хората.
– Възможно ли е да заемаш ръководен пост в БПЦ, ако не си бил в съглашение с комунистическия режим?
– Не. А тези, които влизат сега в БПЦ, знаейки агентурното й минало, стават съучастници и подкрепят това агентурно минало. Народът казва просто: с какъвто се събереш, такъв ставаш!
– Какво ще се случи, ако, както обещава премиерът Борисов, бъдат огласени агентите на комунистическата Държавна сигурност, които в момента са служители в БПЦ? Ще има ли анатема и , ако да, кой трябва да я обяви?
– Проблемът не е да бъдат огласени сътрудниците на ДС публично и, както при йезуитите в Средновековието, да бъдат изгорени на клада, а те сами да потърсят законни духовници, пред които да изповядат своя тежък грях (а те знаят кои са такива) на вероотстъпничество и да понесат своята епитимия (изправителна мярка). Да бъдат готови заради Христа да понесат епитимията, дори ако тя е лишаване от свещен сан.
ДОСИЕ
Историята на монах Касиан е разказ за човек, който отхвърля невероятни предложения и възможности за светска, спортна и дори църковна кариера, за да се отдаде на безвъзмездна служба на Бога и на вярата. Под гражданското име Стефан Ангелов, той е роден на 17 септември 1951 г. в Кюстендил. Произхожда от възрожденски и вярващ род, а големият български художник Владимир Димитров – Майстора е живял и творил в дома на прабаба му и прадядо му в село Шишковци. Майка му Лиляна е модел на три картини на Майстора, като най-известната е „Мома от Кюстендилско с ябълки”. Баща му Александър е бил околийски агроном и се „наложило” да полежи в комунистическите затвори заради несъгласието му с насилственото коопериране на земята.
Още като момче Стефан, бъдещият монах Касиан, започнал да чувства, че призванието му и това, което търси неговата душа, е да служи на Бога и на вярата в Него.Светските предизвикателства го подгонили още с дипломирането в кюстендилската гимназия, където проявил изключителния си талант в математиката и точните науки. От раз го приели да следва физика в Софийския университет. Способностите му веднага били забелязани и след първи курс го поканили да продължи образованието си в Москва. И то не в каква да е специалност, а в най-авангардната към онзи момент – ядрена физика. По това време младежите даваха мило и драго за подобен трамплин за реализация, а Стефан отказал. За решението си потенциалният ядрен спец, а днес монах Касиан, прави следната равносметка: „Благодарен съм на младежката си разсъдителност тогава да се оттегля от тази посока на движение. Просто разбрах, че тази ядрена енергия, която човечеството иска да се изхитри да използва, е неуправляема. И това може да доведе до фатални последици. Както се получава и на практика сега.”
Така останал студент в София с малка корекция – от чистата научна физика се прехвърлил, а в последствие се и дипломирал като геофизик.Освен изявен математик Стефан бил и талантлив спортист – петобоец в леката атлетика (б.а. – бягане на 100 м и на 1500 м, дълъг скок и хвърляне на копие и на диск). Тренирал активно, а на няколко пъти е обличал и националната фланелка. Всичко вървяло във възходяща линия до появата на цената за звездна спортна кариера – вземането на стимуланти. Бъдещият монах категорично отказал и се отдал на свой вид спорт без публика, аплодисменти, рекорди и съревнование – след всеки изпит тичал от столичния квартал „Дървеница” до Черни връх – с един антракт – на Златните мостове спирал и се „цопвал” във вира, независимо от метеорологичните условия – дъжд, сняг, пек… А след всяка сесия правел преход в Рила от Сапарева баня до Самоков.
НАУЧЕН РАБОТНИК СЪС СВОБОДНА ПРОФЕСИЯ ОВЧАР
В армията Ангелов, ще не ще, се сдобил с още едно светско звание – младши лейтенант, тъй като висшистите задължително се изпращаха да служат в Школата за запасни офицери (ШЗО) в Плевен. Първата работа след уволнението му била да попита в Министерство на образованието дали има някакви задължения към държавата (като разпределение и пр.) Отговорили му, че е със статут на научен работник и може сам да избира къде да се труди, включително и като свободна професия. Служителките се ококорили на въпроса му: „А овчар мога ли да стана?” – и след мъчително мълчание отговорили -„Да, ама защо…”
Така през 1978 г. станал монах в манастира „Св. Йоан Предтеча” в планинското с. Жабляно, Кюстендилско.СТУДЕНТ В СЕМИНАРИЯТА С 200 ГЛАВИ ДОБИТЪК
Монахът Касиан (Стефан Ангелов) постъпил в Духовната академия. Учел задочно, като междувременно изкарвал насъщния като отглеждал 35 крави, 150 овце, 70 кози и един кон. За годините на духовното си следване монахът Касиан си спомня: „Всяка сутрин карах с каруца около 200 литра мляко в гюмове. Долу на пътя минаваше камион да го събира.”.
Така завършил Семинарията, като бил в един курс с бъдещата „синя легенада на прехода” Христофор Събев (по-известен като Фори Светулката).
Всъщност до завършването на Духовната академия Стефан Ангелов не можел да бъде легално монах (според длъжностните характеристики в социалистическа България) и си се водел овчар. Едва след дипломирането си можел официално да се нарече монахът Касиан. Тогава вложил всичките си средства за подобрения в манастира – прокарване на ток, ремонт на постройките и пр.
ЗА ВТОРИ ПЪТ МОСКВА СТАВА ИЗКУШЕНИЕ
Изначално монахът Касиан отказал заплата от Синода на Дядо Максим. Причината според него е, че по времето на следването видял как Българската православна църква нарушава сериозно каноните на православната ни църква. Независимо че между двамата – патриарх Максим и монахът Касиан, е имало „най-добри взаимни чувства” – по думите на монаха Касиян: „Дядо Максим винаги на Рождество – по стар стил, и на Великден ми изпращаше саморъчно подписана картичка.”
След завършване на Духовната академия при Касиан в манастира в с. Жабляно пристигнали емисари – двама професори, да го увещават да замине като аспирант в мисията на Българската православна църква в Москва. За тази изкусителна среща той разказва: „Знаех, че тази аспирантура е „трамплин” – всеки, който отиде там, веднага след това става епископ и прави духовна кариера тук. Всичките ни митрополити са минали оттам. Но аз отказах. И тогава единият професор каза на другия: „Не можа ли да разбереш, че умните хора не стават учени, а учените не стават умни!?”
РЕШЕНИЕТО ЗА РЕГИСТРАЦИЯ ЗА САМОСТОЯТЕЛНА ЦЪРКВА
Всичко започнало спонтанно в зората на демокрацията с възстановяването на собствеността върху земеделските земи. Дотогава монахът Касиан и неговите братя в манастира „Св. Йоан Предтеча” се издържали като скотовъдци. „В един момент се оказа, че ябълките са по-скъпи от месото”, спомня си монахът провокацията да стане и земеделец. Взели под аренда 15 декара до с. Копиловци да отглеждат ябълки. Впоследствие собствениците им казали, че или ще наемат цялата им земя (около 100 декара), или няма сделка. И монасите се захванали здраво. Работата потръгнала и се разширявала, започнали да ги търсят и дребни земеделци за услуги (оран, сеитба и пр.). Обработваната земя нараствала и така възникнала идеята да се създаде манастир (някъде около 1997 г.). Проектът на все още изграждащия се манастирски комплекс е на архитект Юлий Хърков. Сблъсквали се с всевъзможни перипетии (закупуване на земя, регулация, право на строеж и цялата бюрокрация – както си му е редът), но както се смее монахът Касиан: „Когато човек е смел, и чудото се случва.” И започнали градежът – малко по малко. Първо завършили храма – църквата на манастира, през 2007 г. И започнал потокът от търсачи на чистата вяра, който набира скорост с всеки изминал ден. Все повече стават искрено съпричастните към спонтанната пионерска идея за създаване на манастир. Така се зародила и идея за учредяване на църква, която без никакви „наследнически” претенции „да опази православието, такова, каквото ни го е завещал Св. Цар Борис”, разказва монахът Касиан за прехода до свикването на събора през лятото на 2010-а.
Нуждата от регистрация на самостоятелно вероизповедание link става наложителна по две основни причини. Основното е несъгласието на братята с незачитането на православните канони от официалната ни църква. И не по-маловажно – управлението на стопанството на манастира като юридическо лице.
____________________________________________________________
*Думата „отец“ в текста на интервюиращия навсякъде е заменена с „монах“, защото: „…И никого на Земята недейте нарича свой отец, защото един е вашият Отец, който е на небесата.“ (Матей 23:9)Петър Бучков, blitz.bg
- Ядосайте се!
От новините:
Открит е трупът на изчезналата преди два месеца Мирослава Николова от Перник. За убийството й бяха задържани двама души, единият от които се самоуби в присъствието на полицаи. Задържаният Стойчо, по прякор Чочо, е бил доведен от служители на полицията за повторен обиск в апартамента, в който живеел на улица „Тунджа“. Не са ясни обстоятелствата как той е извадил пистолета си и се е застрелял.
32-годишният Чочо е бил задържан вчера от полицията във връзка с намерения труп на 18-годишната Мирослава. Стойчо е разведен с малка дъщеря. Според информация от съседи е работил като охранител и преди около две години се е нанесъл в жилището, където е живеел до последно. „Беше добър човек“, обясни момиче от блока, като допълни, че не го е познавала добре. Стойчо е живеел със своя приятелка на семейни начела, която, по непотвърдени данни, е работила като ветеринарен лекар. До момента няма официална информация дали самоубилият се Стойчо се е познавал с 18-годишната Мирослава.
Мирослава бе в неизвестност от 7 ноември 2011 година. Тя си тръгнала от тренировка по таекуондо от зала „Дружба“ в Перник и не се прибрала в дома си, който се намира на няколко метра от залата.
Единият от задържаните за убийството на Мирослава се е познавал с нея, но не са били приятели. Това съобщи пред Дарик директорът на Областната дирекция на МВР в Перник комисар Валентин Димитров. Той отказа да разкрие подробности по разследването, но заяви, че няма информация полицаи да са замесени с отвличането на момичето. Сестрата на Мирослава Елеонора каза, че е получила обаждане към 9 часа в самия ден на изчезването й с нейния глас: „Отвлечена съм, има замесена полиция, моля те спаси ме“.
„След двумесечен упорит труд на Главна дирекция борба с организираната престъпност, ОДМВР-Перник и Института по психология бяха задържани двама души, съпричастни с убийството на изчезналото през ноември 2011 година момиче. Трупът на момичето беше намерен в околностите на град Перник. Двамата задържани не са били приятели с момичето, но единият я е познавал“, каза още Димитров.
На въпрос по каква версия работят и кога е било убито момичето, директорът на ОДМВР-Перник отговори: „Извършват се процесуални следствени действия и подробности относно работата на разследващите органи не могат да бъдат съобщавани“.
Цветанов да изпрати три-четири пържолки на кучето, което откри трупа на момичето от Перник. Така премиерът препоръча на вътрешния министър да награди участниците в разкриването на смъртта на изчезналата преди два месеца Мирослава Николова.„Три-четири телешки пържолки да прати на кучето освен да награди водача. Кучето свърши много работа. Заслужава и то, като разбира се и всички, награда“, коментира премиерът.
Министър-председателят допълни, че и роднините на момичето трябва да се извинят на полицията за казаните думи. Борисов изказа съжалението си, че случаят е завършил с фатален край: „Както предполагах, отвличането в Перник е с фатален край. Момичето още същата вечер са го удушили, но вече ги задържахме. Те показаха къде са заровили трупа. Съжалявам, че ви бяха изговорени от близките й лоши думи за МВР. Надявам се те да им се извинят и да ги отправят към най-близките си, които са участвали в този процес“. (dariknews.bg)
–––––––
Ядосайте се!!!
Автор: Полина Паунова
Ядосайте се! Хайде де, всички вие, които твърдите, че не се интересувате от политика, ядосайте се.
Вбесете се и най-сетне излезте от мишата си дупка, в която сте се свили, не защото не се интересувате, а защото ви е страх.
Ядосайте се най-сетне.
Ядосайте се от името на пернишкото семейство, което не стига, че е загубило дъщеря си, ами според Бойко Борисов трябва да се извини на МВР, защото си позволило “лоши думи” по адрес на Цветанов. Да, това семейство е наругало вътрешното министерство, защото именно това министерство обяви дъщеря му за забегнала в чужбина. Същото това МВР, което дори не успя да намери трупа. А го намери куче на БЧК.
Ядосайте се, защото кучето трябва да получи телешки пържолки, според премиера, задето е намерило трупа. Ядосайте се, защото докато говори за убийство той се смее.
Ядосайте се защото задържан може да се самоубие пред полицаи.
Ядосайте се най-сетне, не заради това, че сметката ви за водата вместо два и петдесет е три лева. Ядосайте се заради някой друг.
Не се ядосвайте за пари и без това никога няма да ги имате. Ядосайте се човешки.
Ядосайте се заради всички избълвани вулгарни думи в ефира.
Ядосайте се заради това, че върховния ви вожд, не прави разлика между некропол и кошара.
Ядосайте се на Тиквата, защото отстранил Пицата, тъй като прякорът му не подхождал на политик.
Ядосайте се, но не на масата вкъщи, на две ракии. Ядосайте се навън.
Не вдигайте хаотичен шум. Не крещете истерично в пространството – празно като главите ви.
Ядосайте се тихо, истински и ефективно.
Ядосайте се, най-сетне заинтересовано.Източник: Systemoferrors.blogspot.com
- Гражданите срещу властта – опит за равносметка
През последните четири години Гражданска инициатива „Справедливост” оспори в съда някои от най-разпространените и с най-голяма тежест за гражданите държавни и местни такси. Резултатите са нееднозначни, но натрупаният опит и изводи за цялостния механизъм, по който функционират държавата и основните й институции, е изключително ценен.
Идеята ни за кампанията срещу незаконните държавни и местни такси бе провокирана от конкретни текстове в Закона за държавните такси (чл.2, ал.2) и Закона за местните такси (чл.7), въвеждащи принципа на разходооправданост и икономическа обоснованост при определянето им. Според този принцип таксите трябва да съответстват на цената на материално-техническите и административни разходи за съответната услуга, която една или друга администрации извършват. С други думи – таксите не могат да се определят произволно от съответната администрация или държавен орган, а размерът им трябва да се основава на обективни критерии, и да може да се провери, съответно – контролира от тези, коите са задължени да ги плащат. Този принцип изглежда логичен и справедлив, но както се оказа – напълно чужд като разбиране и подход на всички, които упражняват някаква публична власт в България.
Започнахме с най-очевидното нарушение на този принцип от гледна точка на скромния опит, който повечето от нас имаха – при регистрацията на различните видове търговци. За всеки, който се е сблъсквал с този проблем, остава непонятно защо т.нар. такса за регистрация на едно акционерно дружество за извършване на банкова и застрахователна дейност е повече от десет пъти по-висока от таксата за регистрация на дружество с ограничена отговорност и петдесет пъти по-висока от тази за едноличен търговец – при положение, че материално-техническите и административни разходи са еднакви или много близки. Аргументът за различна сложност на регистрационните процедури очевидно е несъстоятелен, защото във всички тези случаи става въпрос за проверка от страна на служители в Търговския регистър на формални изисквания на закона. Материално-техническите разходи (хартия, тонер и др.) са идентични, а административните такива – еднакви или близки. Разбирането ни беше, че в таксата не трябва да се включва възнаграждението на съответните служители – поради факта, че за функционирането на държавните органи и администрации ние като граждани вече сме платили чрез събираните от нас данъци. Търговският регистър е създадена със закон администрация, изпълняваща вменени й със закон задължения. За работата на тази администрация, както и за работата на всички останали държавни институции, се събират пари от нашите данъци, и за тяхната работа е недопустимо да плащаме втори път. Така, както сме платили чрез данъците си за работата на полицията, армията, противопожарната служба, изборната администрация, съда и прокуратурата, ……. Дори да допуснем, че за тази част от работата на чиновниците в Търговския регистър, свързана с регистрацията на фирми, е законно да плащаме и такси, няма как таксата за едно акционерно дружество за извършване на банкова и застрахователна дейност (1700 лева) да бъде в пъти по-голяма от средната месечна заплата на служителите в Регистъра. За нас беше повече от очевидно, че таксите за извършваните от Търговския регистър при Агенцията по вписванията услуги са определяни не в зависимост от действителните материално-технически и административни разходи за съответното вписване, а от очакваната платежоспособност на различните видове фирми, чиято регистрация (вписване) се иска.
По жалбата ни срещу Тарифата за таксите, събирани от Агенцията по вписванията, бе образувано дело № 9247/2007 г. на Върховния административен съд – първо „А” отделение (посочваме номерата на водените до момента дела, за да може всеки сам да провери основателността на нашите аргументи). От представената по делото адинистративна преписка се видя, че изобщо не са правени каквито и да е изчисления на материално-техническите и административни разходи за която и да е от оспорените такси. Нещо повече – в преписката бе приложен проект за Тарифа, който очевидно се различаваше (като структура, номерация, цени) от приетата по късно с постановление на Министерския съвет. Т.е. –
правителството е обсъждало един проект на Тарифа, а в Държавен вестник е обнародван съвършено друг вариант (който никога не е обсъждан и приеман).
Огромно беше учудването ни, когато Върховният административен съд (ВАС) в състав съдии Панайот Генков, Йордан Константинов и Мариника Чернева отхвърли жалбата ни. По въпроса за отсъствието на икономическа обосновка на таксите съдът пестеливо се позова на наличието на документ в преписката, наречен „финансова обосновка” (разположен на две страници и съдържащ някакви общи коефициенти, свързани с нуждите на администрацията като цяло, но без какъвто и да е анализ на всяка една от таксите и на разходите за конкретната услуга) и на невъзможността да преценява вътрешното убеждение на административния орган при оценката на този документ. По същата логика съдът би приел за достатъчно наличието в преписката на един комикс, върху който е сложено заглавието „финансова обосновка”. Но дори да приемем този подход на съда по въпроса за наличието или отсъствието на изискващата се от закона икономическа обосновка, в решението нямаше нито ред, нито дума мотиви по въпроса за разликата между обсъждания и обнародвания варианти на Тарифата.
Петчленният състав на ВАС (дело № 6567/2008 г., съдии – Бисерка Коцева, Анна Димитрова, Румяна Монова, Мирослав Мирчев, Донка Чакърова) потвърди решението на тричленния състав и таксите за регистрация на фирми останаха непроменени. В средата на 2011 г. самият изпълнителен директор на Агенция по вписванията определи таксите като „високи и несъизмерими”, което налага „едно ревизиране из основи на цялата тарифа, за да се види точно каква услуга се предлага и какъв е адекватният размер за тази услуга”.
Следващите значими такси, които „Гражданска инициатива „Справедливост” оспори, бяха тези за издаване на българските лични документи (паспорт, лична карта и свидетелство за управление на МПС) – Тарифа № 4 за таксите, събирани от Министерството на вътрешните работи (дело № 12183/2010 г., съдии – Дима Йорданова, Георги Ангелов, Любомира Мотова). Основният ни аргументите отново бе произволното определяне на таксите, без да има предварително изчисляване на необходимите за издаването на всеки един от документите материално-технически и административни разходи. Отделно от това изтъквахме аргумента, че в случая изобщо не следва да се заплащат такси, тъй като съгласно закона българските лични документи са собственост на държавата (а не на съответния им ползвател). В този случай гражданите нямат право на избор и те по закон са длъжни да притежават такива документи, а не става въпрос за някаква услуга, която всеки да може да поиска или не.
По това дело отново бе приложена цялата административна преписка на Министерския съвет по обсъждането и приемането на оспорената тарифа. В този случай дори нямаше документ, представен като икономическа или финансова обосновка. Тази липса бе отразена и в официалните становища (също част от представената административна преписка) на Министъра на финансите и на Министъра на правосъдието. Въпреки това МВР (официален вносител на предложението за тарифата) не бе изготвило такава обосновка и Тарифа № 4 е приета без каквато и да е икономическа или финансова обосновка. Този пропуск бе констатиран и от представителя на Прокуратурата, който изиска по делото представянето на тази задължителна по закон обосновка. Такава не беше представена, поради очевидния факт, че никога не е била изготвяна. Затова както становището на „Справедливост”, така и това на Прокуратурата бе, че тарифата е приета в нарушение на закона и следва да бъде отменена. Въпреки всичко ВАС остави жалбата ни без уважение и оспорената тарифа – в сила – като издадена в съответствие със закона.
Това решение бе обжалвано и понастоящем очакваме окончателното решение на петчленен състав на ВАС.Делото, което очаквано получи най-голям обществен и медиен интерес, бе това по жалбата срещу определянето на такса „смет” за имоти на граждани в София на базата на данъчната оценка на имота (№ 291/2011 г. на Административен съд – София град).
В жалбата си Гражданска инициатива „Справедливост” твърдеше, че този начин на определяне на таксата противоречи както на законовата дефиниция на понятието такса като цена на конкретна услуга, така и на изричното посочване в Закона за местните данъци и такси на количеството битови отпадъци като основен критерий за определянето на такса „смет”. Действащият начин на определяне на таксата прикрива втори имуществен данък, и няма никаква връзка с разходите за извършването на услугата сметосъбиране и сметоизвозване. Софийският административен съд уважи нашите аргументи (подкрепени и от прокуратурата), като прие също така, че Столичният общински съвет не е изпълнил и законовото си задължение да публикува проекта за наредба поне един месец преди приемането й (междувременно, с подобни аргументи „Справедливост” спечели и оспорването на такса „смет” във Варна, а в момента таксата е оспорена още в Русе, Бургас, Благоевград, Търново и Ямбол). При обжалването от страна на Столична община Върховният административен съд откровено прекрачи границата на закона, на здравия разум и на обикновеното приличие, като постанови точно обратното – че всичко с начина на определяне на столичната такса „смет” за граждани е в съответствие със закона (дело № 11242/2011 г.). Интересен е фактът, че един от тримата съдии (Атанаска Дишева) демонстрира висок професионализъм и морал и подписа решението с „особено мнение” – като прие изцяло тезата на Софийския административен съд. Това „политически правилно” решение (взето с мнозинството на съдиите Милка Панчева и Николай Гунчев) предизвика откритото писмо на „Справедливост” до председателя на Върховния административен съд, в което директно се твърди превръщането на съда в послушен придатък на изпълнителната власт с аргументи от поредицата негови решения, представляващи компромис със закона и съдийската клетва.
Това отворено писмо, неговото медийно отразяване и конкретното посочване в него на съдебни дела и състави, постановили скандалните според „Справедливост” решения, бе едно от основанията ни за искане на съдийски отводи в следващото разглеждано дело – срещу четирипроцентовата такса за съдебни дела с материален интерес по Гражданския процесуален кодекс. Друго основание за искането ни на отвод на целия петчленен съдебен състав по делото (№ 14062/2011 г.) бяха данните, че при определянето на този състав (а както се оказа впоследствие – и на съставите по всички останали коментирани дела) е нарушено изискването на чл.9 от Закона за съдебната власт за разпределението на делата на приципа на случайния подбор. Въпреки пределно ясния законов текст се оказа, че на случаен принцип се определя само съдията-докладчик по делото, а останалите членове на съдебния състав се посочват от председателите на отделенията, което на практика обезсмисля случайния подбор. Този казус ни показа на практика защо за управляващите беше изключително важно на поста председател на ВАС да се сложи човек като настоящия, защо им е толкова важно за председател на Софийски градски съд да се сложи човек като (все още) сегашния и т.н. Скандалът с незаконните състави обаче заплашва да подложи на ревизия стотици съдебни актове и изобщо дейноста на Върховния административен съд за времето, през което законовото изискване за случаен подбор при разпределението на делата безцеремонно е погазвано. На първо време от „Справедливост” искаме отмяна на коментираното по-горе решение на ВАС за софийската такса „смет”, поради откритите впоследствие основания за отмяна на решението (незаконен съдебен състав). Отделно от това предстои разглеждането в съда на жалбата ни срещу цялата Наредба на Столичния общински съвет за определяне и администриране на местни такси и цени на услуги с аргументи за нарушение на законовия принцип за разходоориентираност на таксите.
Делото срещу четирипроцентовата такса за съдебни дела според нас е ключово.
Основните аргументи на „Справедливост” и тук са свързани с нарушаването на принципа за разходоориентираност на тази такса, и че нейният прекомерен и произволно определен размер затруднява правото на гражданите и юридическите лица на достъп до съд. Според нас (и според Конституцията) правосъдието не е и не може да бъде услуга, за която да се иска такса. Осъществяването на правосъдие е основна функция на държавата, част от най-важното й правомощие – да гарантира реда и спазването на законите. За осъществяването на тази основна държавна функция гражданите и фирмите плащат данъци, и е недопустимо под друга форма от тях отново да се иска да заплащат нещо, за което те вече са платили. Да се иска такса за достъп до съд е толкова законно, колкото би било при жалба до полицията, сигнал до противопожарната служба или при пускане на бюлетината в изборната кутия. За всички тези дейности на държавата ние вече сме платили чрез данъците си. Парадоксалното в този случай е това, че навикът (останал от времето на комунизма) да се плащат четири процента за съдебен иск е станал толкова устойчив, че дори иначе вещи юристи и адвокати не се и замислят за неговия абсурден и противоконституционен характер. „Като искат да се съдят, ще си плащат….. иначе какво ще стане – всеки ще си завежда каквито му хрумне искове ….” – тази банална логика е защитавана и от много юристи. Но, както бе отбелязано по-горе – ние сме платили за съдебната система и нейното функциониране с данъците си. Освен това едно дело с малък материален интерес може да е в пъти по-сложно правно и фактически от дело за десетки и стотици милиони, което да се реши в едно заседание – каква е тогава логиката таксата (ако изобщо приемем, че такава е допустимо да се плаща) да е процент от материалния интерес, който няма никаква връзка с разходите на държавата при съдебното разглеждане на спора. На следващо място, има различни начини за недопускане злоупотребата с правото на съдебен иск, включително и чрез предварително произнасяне по допустимостта на иска (както е във Франция, където се събират разноски по делото, но не и съдебна такса). Четирипроцентовата съдебна такса в действителност представлява имуществен ценз за достъп до правосъдие, който сериозно затруднява, а в много от случаите изцяло препятства възможността за съдебна защита. Например пострадал от неизпълнение на договор или от откровено фалшифициране на документи често е в невъзможност да получи правосъдие поради това, че не може да плати съдебната такса. По този начин практически се окуражава нарушаването на закона и жертвите на закононарушения са наказвани повторно, този път от държавата, а нарушителите са улеснени и не получават никаква санкция. Наскоро изнесените данни за липсващи милиони от сметки на фирми и частни лица в български банки и отказът на прокуратурата да образува наказателни дела показват безизходицата, в която се намират пострадалите, поради необходимостта да платят четири процента от откраднатите им суми, за да могат изобщо да заведат съдебно дело. Мнозина от тях изобщо няма да могат да си го позволят, и присвоените от тях пари никога няма да им се върнат.
Въпреки всичко тричленен състав на ВАС (дело № 4124/2010 г., съдии – Захаринка Тодорова, Джузепе Роджери и Севдалина Червенкова) отхвърли жалбата ни с аргумента, че „4 на сто върху цената на иска …… не представлява ограничение на правото на достъп до съд”. В момента се очаква окончателното решение на петчленен състав на ВАС.
Подобни аргументи могат да се изложат за която и да е от държавните и местни такси, действащи в момента в България. Почти всички са незаконни, поради това, че са произволно определени, без връзка с реалната цена на услугата. Много от таксите изобщо не трябва да съществуват, защото за съответната дейност или вече е платено чрез данъците (както е при съдебните такси), или защото зад тях не стои извършването на услуга. Често таксите представляват откровени (като реално съдържание) имуществени данъци, разпознаването на които развенчава правителствената лъжа за „България – данъчен рай”. Но чрез многобройните режими на такси и техните прекомерни размери се съхранява и задълбочава системата на зависимости, чрез които държавата осъществява нелегитимна власт. Нелегитимна, защото не преследва легитимна обществена цел, а под (уж) законна форма се присвояват нашите пари, за да се съхрани властта и да се облагодетелстват близките до нея. Зависимата (при сегашния конституционен модел) съдебна власт няма мотивацията, стимулите и гаранциите, за да може ефикасно да санкционира изпълнителната власт. Липсата на ефикасен съдебен контрол изкривява цялата картина на функциониране на властите и институциите. Изпълнителната и законодателната власт (които на практика са единен властови център) доминират във всяка област на обществения живот и на практика са над и извън закона, т.е. стават все по-нелегитимни. Съдебната власт не изпълнява основната си функция и се превръща все повече в алиби и прислужник на политическата власт, в ущърб на интересите на гражданите. Разделението на властите практически не съществува, властта все повече се мафиотизира и се превръща в самоцел – за да краде „законно” и да се властва над хората във всяка сфера на техния живот.
И така – преди четири години ние започнахме нашата кампания срещу незаконните такси, и въз основа на собствения си опит стигнахме до убедения извод за илюзорността на очакванията ни за правосъдие – при този модел на съдебна система. Арбитърът на битката на гражданите с властта не е независим – той е нейна (на властта) функция, неин съучастник.
При тази очевидна липса на правосъдие страната ни е обречена.
Без сдържащата и контролираща роля на правосъдието политическата власт винаги осъществява нелегитимна (неподвластна на закона, неконтролирана от съда) власт, стигаща до истинска диктатура, подобна на познатата ни от времето на „ръководната роля на БКП”. Разликите в начина на осъществяване на властта тогава и сега са все по-незначителни, поради приликата в основното – невъзможността да се санкционират ефикасно хората във властта чрез реално независима от тях съдебна система. Това няма как да стане, ако съдиите и прокурорите продължават да не зависят по никакъв начин от мнението на хората, върху чиито съдби и имущество правораздават и се произнасят. Просто е – съдията трябва да има мотив да спечели доверието и одобрението на хората (от които по конституция трябва да произтича неговата власт), и по никакъв начин неговото овластяване и кариерно развитие не трябва да зависи от силните на деня. Здравият разум и елементарната житейска логика изискват задължителното скъсване на връзката между политическа и съдебна власт, като се постигне независимото им (поотделно) овластяване от единствения, който може да го направи по конституция – суверена. Докато това не се случи, премиерът никога няма да бъде арестуван и осъден, дори да нарежда прекратяване на митническа проверка на негов приятел директно по телевизията; фалшифицирането на избори никога няма да бъде санкционирано, защото се прави именно от хората на власт; нашите пари ще продължат да се наливат в близки до властта банки, и с тях да се купуват медии, влияние и още власт; колективните ни искове срещу държавата и нейните органи ще продължат да бъдат възможност само на хартия; държавата ще продължава да ни ограбва с всевъзможни режими на незаконни такси, а съдът послушно ще се (ни) унижава с безумни решения ….. Всичко това все повече ще изкривява смисъла на очевидни понятия и ще ни натиква по-дълбоко в абсурда, постепенно превърнал се в норма. Разбира се, тук всички, които са част от или се домогват до властта, за да я използват по познатия им досега начин, ще изреват в един глас как радикална промяна в конструирането на съдебната власт, включително и чрез въвеждане на преки избори, не трябва да става и колко е опасно всичко това. Да, опасно е за тях и за безконтролния начин, по който се упражнява политическата власт сега. Но е единственият шанс за спасение на България, която без правосъдие и справедливост е обречена на задълбочаващ се упадък и постепенно изчезване. Няма как да приемем тезата, че за собствения ни интерес (от правосъдие) най-добре може да се погрижи някой друг. Това е все едно да признаем, че не се нуждаем изобщо от правосъдие, а единствено от подходящия човек, който добре да се погрижи за нас. И неизбежно стигаме до Живков, Симеон, Бойко и подобни на тях герои. Откъдето връщането ни в нормалността ще става все по-трудно и съмнително.
Иван Груйкин
Гражданска инициатива „Справедливост”
http://www.spravedlivost.net
- България оглави класация за най-много младежи без шанс
България е с най-голям процент младежи в ЕС, които едновременно са без работа, нямат образование и не учат за придобиване на квалификация. Българите между 15 г. и 24 г. с такъв профил са 21.8%. Това показват предварителните данни на европейската фондация за подобряване качеството на живот, пише в. „Сега“.
Делът на младите хора без никаква перспектива у нас е почти двойно по-голям от средния за ЕС – 12.8%.
7.5 млн. млади европейци са без работа и без образование към края на миналата година, показват данните на фондацията. Холандия е най-слабо засегната с едва 4.4% едновременно необразовани, неучащи и безработни младежи. С двойно по-ниско от средното ниво са Люксембург, където тези младежи са малко над 5%, и Дания – около 6%.
В дъното на класацията с нас са още Италия и Ирландия с около 18% от младите без шанс. В Румъния техният дял е 16%.
С изключение на Люксембург процентът на тези младежи във всички членки на ЕС е нараснал значително от началото на кризата, показва изследването. Само през 2010 г. в Италия и Великобритания засегнатите младежи са достигнали по около 1.1 млн. души.
България губи 934 млн. евро от тези младежи, изчислява фондацията. Държавните разходи са само 6 млн. евро от тази сума. Остатъкът е нереализирани доходи. Под това експертите разбират разликата между доходите на работещите българи и на тези от безнадеждната категория.
Източник: Burgasnovinite.bg
- Който не плаче – в трудов лагер
Севернокорейците, които не са оплаквали Ким Чен-ир, може да бъдат пратени в трудови лагери, твърди южнокорейски сайт
До шест месеца лишаване от свобода в трудови лагери – това може да бъде наказанието за севернокореец, който не е участвал в траурните прояви по повод кончината на бившия държавен лидер Ким Чен-ир в края на миналата година.
Това съобщи днес южнокорейски новинарски сайт, който следи положението в КНДР, информира ИТАР-ТАСС.
По данни на сайта веднага след погребението на Ким – на 29 декември, в страната са започнали събрания, наподобяващи заседания на „народен съд“. На тях са били критикувани хора, които не демонстрирали скръбта си достатъчно явно.
По време на траура севернокорейците трябваше три пъти дневно да изразяват почит към покония си ръководител, за да демонстрират, че са верни на комунистическата династия.
„Народните съдилища“ приключиха дейността си на 8 януари, отбелязва сайтът, и хората, които не са скърбели достатъчно, са застрашени от сериозни наказания – до шест месеца в трудови лагери.
Южнокорейските медии отбелязват, че наличието на „виновни“ в подобни „престъпления“ в КНДР опровергава твърденията на официалната севернокорейска пропаганда, че след смъртта на Ким Чен-ир „цялата страна е потънала в скръб“.
За доказателство пропагандата сочеше тълпите плачещи хора из улиците на Пхенян, дошли да се простят с покойния лидер, както и поведението на някои животни и някои климатични явления.
Източник: Actualno.com
- Борисов към археолозите: Събирайте керемидите и да ви няма
Какво сте направили – направили, прибирате керемидите на топло и до юни да ви няма, нареди премиерът Бойко Борисов на археолозите насред едновременно снежното и кално радомирското поле, предаде (вчера, 11 януари – б.р.) кореспондентът на БГНЕС в региона.
Визитата на премиера бе обявена като инспекция на строителството на Лот – 2 от автомагистрала Струма в района на радомирското село Долна Диканя. Всъщност премиерът се срещна с археолозите, тъй като магистралата, образно казано е опряла в Тракийски некропол от 6-5 век пр. Хр. В 5-6 петна, открити през август миналата година, се извършват разкопки – тук е открит некропол, в който траките погребвали в урни мъртвите след кремацията им. Ако не беше магистралата, никакви разкопки нямаше да откриете, каза премиерът Борисов на ръководителя на разкопките – археологът Анета Бакъмска. Тук, господин премиер, е имало все пак некропол, а не плевня, контрира Бакъмска. Защо тогава не работите, попита премиерът Бакъмска. Ами, защото е замръзнало, зима е и е студено, защити се археоложката. Ами тогава ще ви докарам калорифери, да се топлите вие и керемидите, а ако трябва Лили Павлова чадър ще ви държи, но до края на юни трябва да приключите, ние сме 50 години назад и встрани, сопна се Бойко Борисов. Я, мръднете се да видя какво работят хората, вас съм ви виждал, обърна се към скупчилите го репортери премиерът. Той категорично отказа да коментира оставката на председателя на СОС Андрей Иванов. Никакви въпроси извън магистралата, обяви Борисов.
При визитата си в полето край гара Делян той бе придружен от министъра на МРРБ Лили Павлова и Божидар Димитров. Премиерът пристигна към 14.00 часа, но обърна джипа, който шофираше сам, и без да слезе от него, сащисвайки репортерите се отправи директно към с. Дяково. След като разгледа първо тамошните разкопки, Борисов се върна към 14.45 часа, за да говори с археолозите.
Източник: БГНЕС
- Смешкото Смайли
Димитри Иванов, в. „Сега“
РЕЗЮМЕ: Ще стане дума за политика и за смеещото се човече Смайли. Край на резюмето.
Под моя прозорец е моят автомобил, допотопен фолксваген-пасат. Отлично върви, но десетина дни не го карах, щото трябва да измета снега от предното стъкло и капак, а на снега има рисунки, букви, отпечатъци от детски ръчички. Пише ЧНГ, ЧРД, нарисувано е смеещото се човече Смайли като емотикона Smiley и децата се „подписали“ с мъничките си длани.
Комшийски хлапета са сигурно. Сигурно са видели батковците си да рисуват по стените графити със спрей.
Аз се заглеждам по графити, откакто в един междуконтинентален полет прочетох в тоалетната на самолета: Stop the World, I want to step down.
Творчество е това. Безкористно, анонимно, не за пари и слава. Но спечели световна медийна слава за България намацването на фигури от паметника на съветската армия в София като американски комикс герои. Възторгнах се, а ми казаха, че не зачитам подвига на Червената армия. Пък аз помня този подвиг и се прекланям пред подвига, но не се прекланям пред „творците“, които за много пари направиха паметник на подвига.
Понеже съм скучен в компания и все мълча, подканят ме: „Стига мълча като пукал, кажи и ти нещо“. Докато ме ядосат. На едни мои приятели, които накичиха градове и градчета с техните скулптурни творби им казах, че са като песовете, които напикават диреците, за да оставят следата си, само че мъжките кучета не го правят за пари, а по инстинкт маркират територия. Щяха да ме набият.
Аз пък, понеже не можех да набия телевизора, изхвърлих го, когато той ми представи Втората световна война без червеноармейците и приблизително така: В Европа един лош човек убивал евреите; тогава американците отишли и освободили Европа. Сега съм само на US „Radio Symphonу“; щото най ми допада и е с линк към NYT News. Нeнавиждам телевизиите; от простеещата Fox News до културната Discovery History Channel, която изкара Орфей негър.
Филмът беше за Аргонавтите, бандата на хероите с Джейсън воглаве, дето още преди Троянската война на една лодка – хайде кораб да речем, построен от корабостроителя Аргус – тръгнали за Колхида в днешна Грузия да откраднат златното руно. Джейсън е Язон. Той не основал Рим като Ромул и Рем, но основал града, който сега е словенската столица Любляна, а това малко ли е? А? Откъде накъде само македонците ще крадат история и легенди?
Красива е приказката за аргонавтите и е правдоподобна; героите на всички времена крадат. Но Орфей е тъдявашен, по нашите земи нямало негри. Предполагам, политическата коректност изисква между аргонавтите да има поне един негър. Античните митове, като и библейските митове и легенди, за всичко стават. Доскорошният премиер Георгиос Папандреу каза, че въпреки дълга гърците ще се доберат до Итака като Одисей. Не знам дали и хитроумният Одисей би могъл, но това е друга тема и аз се връщам към моята тема за телевизионните хитринки.
Навремето, ако щете вярвайте, в България имаше само една телевизия. Ние станахме вредом всекиму познати, понеже бяхме монополисти. Имахме един симпатичен колега Цецо Алипиев, спортен коментатор и умен. Забележете, не казвам спортен коментатор, „но“ умен… Той ми викаше Сфинкса. Здравей, Сфинкс!, казваше ми той в асансьора или като се разминавахме в коридора. Цецо ме слушаше как витиевато говоря от екрана, за да разберат, които искам да разберат, и да не разберат, които не искам да разберат.
Кеворк, който тогава ми беше приятел и началник, но повече второто, обясни на Цецо:
– Джимо все мълчи. Каза ми, че говори само когато му плащат. На среща със зрители Джимо каза, че ако четеш, ставаш начетен, ако гледаш телевизия, ставаш нателевизен. Значи нищо не ставаш – целият салон знаеше, че няма дума нателевизен. Джимо, признай, че го каза.
– Да – признах аз.
– Е, нещо като метафора – защити ме Цецо.
– Ами! Той и метафори!
Прав беше началникът ми. Метафорите са за поетите, Пък аз все се хвалех, че никога не съм писал стихове, нещо, с което малцина могат да се похвалят. И графити не съм писал, но те по ми говорят какъв е светът, в който живеем.
Карикатуристът аниматор Доню Донев каза на поетите да не приемат лаврови венци, за да не си издадат номера на шапката.
Преди него Тадеуш Ружевич питал защо поетите не пишат „поет“ на визитките си и не носят шапки като лаврови венци. Това ми го каза Адам Михник, когато разговарях с него за телевизионното предаване „Наблюдател“. Но Адам Михник знаеше, че аз знам, че Tadeusz Rosewicz има биография; бил в полската съпротива и е истински поет; и че Силвия Борисова, която превеждаше при нашия разговор с Михник, е преводачка на Тадеуш Ружевич.
Миналата сряда рекох, че българската лодка потъва, и нарекох българските генерали и партии „баласт“ за изхвърляне. Форумец с ник *666*, който никога не се е обаждал, не се стърпя и ме поправи основателно. Обясни ми, че баластът придава на кораба устойчивост и не баластът, а „the black water“ (the sewage) вреди на всеки плавателен съд и трябва да се изхвърли, но международните конвенции не позволяват това.
Съгласен съм с *666*. „Демокрацията“ е международна конвенция, която не позволява без партии.
За генералите и за партиите вече ще си мисля не като за баласт, а като за „black water“ (sewage). Защото:
(1) Тъй като България няма армия, генералите са излишни, (2) партиите паразитират върху снагата народна, смучейки субсидии, и затова са толкова много, (3) няма партии в България; има шепа богаташи и беден народ, което не е само български, а световен проблем, (4) ГЕРБ не е партия, понеже е нищо без сегашния премиер ББ, (5) БСП не е партия, още по-малко лява, и се умилква на опозорилото се над Югославия НАТО, (6) ДПС не е партия, а обединение на преследваните български мохамедани, които отдавна вече не са преследвани, (7) „сините“ ги няма, (8) „Атака“ чезне, (9) РЗС се перчеше, че ще уволни ББ, а сега му се умилква.
Всъщност и преди 1989 г. нямаше партии в България. Комунистите не бяха партия, а йерархична структура за власт и привилегии; казионните земеделци им се умилкваха.
Не се сърдя на българите, които не знаят това. Не съм по-умен от тях, само по-стар от тях. Живях в три режима – Царство България и после още два; единият наричаше себе си „социалистически“, другият сега нарича себе си „демократически“. Видях Втората световна война, после много войни в Азия, Близкия изток, Латинска Америка, че и в разпадащата се Югославия. Пробих навремето да пътувам по света като военен кореспондент, понеже никой не се натискаше да ходи, където се стреля. Искаха хората в Париж, Москва, Вашингтон, пък аз за там не можех да се вредя.
Видях, че умиращите от бомби, куршуми и насилие са по-малко от умиращите от глад или от дизентерия. Много вони, госпожици, госпожи и господа политолози, социолози. Но вие не сте виновни, че не сте видели това; не искам да се карам с вас. Избягвам да се карам.
Смешното е, че се скарах със Збигнев Бжежински, който минава за голям политолог и той наистина е.
Бжежински беше на границата между Пакистан и Афганистан откъм пакистанската страна, аз бях отсреща. През едни мощни репродуктори Бжежински каза: „Аллах е с вас!“ на талибаните откъм афганската страна, където бях аз.
По онова време САЩ даваха на талибаните едни много ефикасни „Stinger“, с които талибаните почнаха да брулят като круши от небето руските бойни вертолети. Нарамваш стингъра, прицелваш се на око, чуваш „цък… цък“ и колкото по ти се наденва вертолетът в обсега на поразяване, толкова по-бързо – „цък-цък-цък“.
Великият комуникатор и майтапчия Роналд Рейган на пресконференция на моравата пред Белия дом, когато някакъв вертолет му заглушаваше думите, попита журналистите „A Stinger anyone?“ (Някой няма ли „Стингър“). Тогавашните наши (и по съветски лиценз) „Игли“ не бяха по-лоши от стингърите, напротив, те сваляха дори „US F-15“ и френския „Мираж“. Но как да продадеш на талибаните „Игли“; те тогава от хероина вадеха десет пъти по-малко пари, отколкото сега; тогавашният иракски приятел на САЩ Саддам Хюсеин получаваше US помощ колкото да воюва с Иран, тогавашният US приятел Осама бин Ладен имаше недостатъчно саудитски пари. Това всъщност беше пречката, а не че „Иглите“ биха сваляли руски вертолети.
По-късно срещнах Бжежински във Вашингтон. Каза ми, че не живее в самия град, но наблизо, за да е до „центъра на световната политика“. Имал два ездитни коня и една кобила. Прие ме в неголяма стая за телевизионни интервюта, седнал зад бюро, зад гърба му – библиотека, томове книги. Не блубокс стена. Това трябва да го обясня:
Блубоксът в тв студио те изкарва на какъвто фон искаш – на фона на нощна София или New York by night, каквото кажеш. Моят началник ПК (Петър Кожухаров) говореше на фона на библиотека от страница, откъсната от каталога за мебели „Некерман“.
Бжежински се сепна, като взех да му възразявам, но запази отлично самообладание (спорът бе излъчен в тогавашното телевизионно предаване „Наблюдател“; Осама бин Ладен още не беше сринал кулите близнаци в Ню Йорк).
След разговора Бжежински ми подари новата си книга, надписа ми я както си му е редът, сбогувахме се. Почнахме с моя оператор да прибираме кабелите и прожекторите. Минах зад бюрото на Бжежински да му разгледам красивата библиотека.
Понечих да извадя една книга, дърпам, дърпам – не излиза. Щото то панел, щампосан като гърбове на книги.
Хилейки се като пача, минах покрай секретарката във фоайето и тя каза:
– Вижда се, че сте доволен от вашия разговор с мистър Бжежински, сър. Засмян сте като Смайли.
- За милион няма закон
Много въпроси възникват напоследък около Корпоративна търговска банка: защо държавните фирми внасят в нея стотици милиони, с които се пазаруват печатни и електронни медии?
Това не е ли узаконена корупция, преразпределяне на държавни пари в частни джобове, осигуряване на послушна журналистика и дирижиране на медийния пазар.
Когато има съмнителни финансови операции, би трябвало да се намеси рожбата на Сергей Станишев за борба с корупцията ДАНС. Или антикорупционната структура, създадена от Бойко Борисов, БОРКОР. Или прокуратурата, критикувана в последния Европейски доклад, че няма напредък срещу престъпленията по високите етажи на властта и корупцията. Но какво правят ДАНС, БОРКОР и прокуратурата, за да променят положението към по-добро? Нищо не правят.
През август 2011 година в тиражен седмичник излезе интервю с финансистката Иванка Кръстилова. От 2003-а до 2006 г. тя е главен инспектор в Агенцията за финансово разузнаване към Министерството на финансите. Проверява банки, фирми и лица, които перат мръсни пари, и прехвалената ни банкова система започва да поражда у нея много въпроси.
Още в първата проверявана банка инспекторката забелязва преводи от чужди банки с изпращач, обявен от САЩ за терористична организация, като парите са получавани от турци с паспорти за временно пребиваване у нас, както и от синовете на иракския посланик.
В процеса на работата си г-жа Кръстилова се натъква на различни незаконни операции, но най-фрапиращата тепърва предстои. На 1 април 2005 г. тя започва проверка в ДЗИ банк, собственост на Емил Кюлев. Но за да не се престарава, веднага получава предложение за подкуп, после заплахи, а Кюлев дори изпраща писмо до АФР, че не желае тази проверяваща. Г-жа Кръстилова обаче не се огъва.
От прегледаните документи тя разбира, че ДЗИ банк изпълнява ролята на разпределителна кутия – получава съмнителни преводи за милиони от фирми и чуждестранни банки без основания за плащане и веднага ги прехвърля на други чуждестранни банки и фирми, също без основания за превод. Сблъсква се и с куриози.
Известен адвокат, собственик на голям столичен футболен клуб, като основание за теглене на 30 000 евро написал в документа: „За обяд“.
Но най-големият шок бил, когато финансистката видяла, че един министър от НДСВ, вицепремиер, е превел от бюджетната сметка на ръководеното от него министерство 120 милиона лева в… личната си сметка.
Шокираната инспекторка не повярвала на очите си и веднага поискала платежното нареждане. Когато й го дали, видяла, че то е попълнено с познатия й почерк на министъра и е подписано от него.
„До този момент не бях чувала в някоя страна управник да е извършвал такава нагла операция – казва г-жа Кръстилова. – Министърът явно е приел бюджета на министерството за свой собствен“.
За нея обаче предстои и друг шок: на 21 април в кабинета си я привиква шефът на АФР Васил Киров. Той я кара да направи устен (!), а не писмен доклад за проверката в ДЗИ банк. След като я изслушва, казва, че му е наредено от най-високото ниво – от президентството, да бъде махната от проверката на ДЗИ банк.
По това време Емил Кюлев е съветник на президента Георги Първанов и за да бъде оставен на спокойствие, проверяващата е отстранена от кюлевата банка, а след това и уволнена от Агенцията за финансово разузнаване.
Припомняме този случай, защото след публикацията през август беше логично да има светкавична реакция. Най-малкото за кражбата от вицепремиер* на цели 120 милиона. „Информация и документи за тях има в банката – казва финансистката, – всеки проверяващ орган може да ги намери.“ Ако ги търси обаче. Но никой не се впечатлява от тази шокираща кражба.
Мина вече половин година, а няма абсолютно никаква реакция. Никой не се самосезира, никой не иска да види в ДЗИ банк платежното нареждане за преведените държавни 120 милиона в лична сметка, никой не иска дори поне да разпита г-жа Кръстилова. От ДАНС вероятно не им се работи по навик.
Бездействието от страна на БОРКОР пък не е изненада, след като член на неговото ръководство е бившият шеф на ДАНС Петко Сертов. А Борис Велчев едва ли е забравил, че за главен прокурор го назначи Георги Първанов, и явно няма никакво желание да се рови в банковите бакии и корупционните схеми на застреляния президентски съветник.
___________________
*Вицепремиери на НДСВ бяха: Пламен Панайотов (без да ръководи министерство), Костадин Паскалев (подал оставка година след назначението му), Даниел Вълчев – министър на образованието, Николай Василев – министър на икономиката, а след това на транспорта и съобщенията, и Лидия Шулева – министър на труда и социалната политика, а след това на икономиката.
Сергей Трайков,
„Стършел“
- Бюджетът разви опасна зависимост от вредните навици на населението
Акцизите товарят потребителите с 4 млрд. лв. на година. Вдигането на ставките заради ЕС тласна цели сектори в сянка
Бюджет 2002-ра. Приходи от акцизи – 1.3 млрд. лв., или 10.4% от общите приходи по консолидираната фискална програма. Бюджет 2012-а. Приходи от акцизи – 4.13 млрд. лв. Дял от общите приходи без средствата от ЕС – 16.5%.
Така ескалира през годините плащаната от бизнеса и потребители цена за хармонизирането на акцизните ставки с минималните нива в ЕС. Покрай вдигането на ставките акцизите се оказаха основен приходоизточник в държавния бюджет и в момента надхвърлят общите постъпления от корпоративния данък и данъка върху доходите на физическите лица. Така ако българинът внезапно се откаже от вредни навици като цигари и алкохол например, каквато е класическата функция на акцизите, в приходната част на бюджета ще се отвори огромна дупка. Това роди и нова крилата фраза – за цигарена зависимост на бюджета.
Според наблюдатели максималният праг на постъпленията от акцизи и социалната им поносимост вече е достигнат и едно от доказателствата за това е разрасналата се контрабанда в резултат на ценовия натиск при цигарите. Дори контрабандата да бъде пресечена и постъпленията да се повишат, в структурата на приходите на държавата има драстичен дисбаланс спрямо други европейски икономики, който не бива да расте, изтъкват от Центъра за изследване на демокрацията. Опозицията, обратно, счита високия дял на приходите от акцизи в предкризисната 2008 г. като доказателство за управленско надмощие и вижда в намалелите постъпления от тях единствено провал на държавата. Какво показват официалните отчети на правителството и какви са рисковете от политическото невнимание към детайлите?
Ставките се вдигат, ефектите – неясни
Наличието на минимални нива на акцизите за ЕС се използва и от това, и от предходни правителства като картбланш за отказ от дебат, замазване на очакваните ефекти от вдигането на една или друга ставка – с други думи, отказ от политика. Властта вече не намира за нужно дори да посочва нивата на минималните общи ставки, които трябва да се достигнат, отсъстват и прогнози за ефекта от увеличението на акцизите.
Поредният пример са последните промени в закона за акцизите и данъчните складове. В мотивите към законопроекта няма нито едно число за очаквания фискален ефект от вдигането на 2 акциза – върху газьола и керосина, и въвеждането на два изцяло нови – върху метана и природния газ за отоплението. От финансовото министерство на крак обявяваха някакви числа, които коригираха, отново на крак, заради решението акцизът върху метана и природния газ в крайна сметка да се намали двойно спрямо предвиденото и да влезе в сила от юни.
На този фон опитът на ДСБ да настоява за дебат и отпадане на всички предвидени промени в ставките заради кризата бе обречен на провал. Встрани от вниманието остава и фактът, че България вече е надхвърлила минималните нива при някои акцизни стоки. Така например ставката за оловния и безоловния бензин – 830 и 710 лв. на 1000 литра, надхвърлят с по 4 евро минимумът за ЕС. С 4 евро над минимума е ставката за газьола за отопление, при тежките горива за отопление акцизът у нас е 25 евро за 1000 кг при 15 евро минимум за ЕС. Голяма разлика има при ставката за втечнения нефтен газ – 174 евро на 1000 килограма у нас при минимум от 125 евро при ползването му за моторно гориво. Страната ни почти не се възползва от възможността за намалени акцизи при енергийните продукти за отделни приоритетни сектори и това бе едно от исканията на земеделските производители у нас. Показателен при цигарите пък е фактът, че претеглената цена у нас продължава да е ниска на фона на ЕС, но пък минималният акциз възлиза на близо 69% от средната претеглена цена, като с по-висок дял е само Великобритания.
Още по-притеснителна е мъглата за позицията на България по акцизната политика на ЕС за бъдещи периоди. И тук държавата заема принципна позиция против вдигане на ставките, каквото мнение се изразява и за идеите за данъчна уравниловка, но какво точно се случва в детайли не е ясно. Според Тихомир Безлов от Центъра за изследване на демокрацията България не може да си позволи бъдещо вдигане на минималните ставки, защото Европа провежда акцизна политика по аршина на богатите, която е непосилна за бедните страни в съюза. „Хората, които са в Брюксел, не разбират какво става. България трябва да каже твърдо не“, категоричен е Безлов.
Изгубени в оправданията
Липсата на яснота за очакваните ефекти от различните промени е удобна, защото улеснява оправданията за неизпълнените приходи. В официалните отчети за изпълнението на приходите от акцизи контрабандата като явление не съществува. Неизпълнените прогнози се оправдават я с кризата и намаленото потребление, я с форсмажорни обстоятелства като рекорден размер на възстановения акциз (което също може да се дължи на порочни практики като фиктивен износ). Пасажите са приятно лаконични, без особен стремеж за доказване на лансираните версии, а неизпълнението не пречи за популисткото залагане на неизпълними прогнози в бюджетите за следващи години с претенцията „ние ще увеличим приходите“.
Показателна в това отношение е 2010 г. с бомбастичните очаквания за високи приходи и мимоходом обяснен след неизпълнението провал. На фона на кризата и видимия спад в приходите още през 2009 г. (годишно изпълнение от 3.8 млрд. лв. при заложени 4.26 млрд.) парламентът заложи приходи от акцизи за 2010-а в размер на 4.5 млрд, надявайки се основно на ударното вдигане на ставката за цигарите и подобряване на събираемостта със 120 млн. лв. Пълният провал на този план, който доведе до актуализация на бюджета и бум на контрабандата и приключи с изпълнение от 3.6 млрд. лв., е заслужил едва няколко реда в официалния отчет за изпълнение на бюджет 2010-а. Така едва през пролетта на 2011 г. държавата се сети, че поскъпването на цигарите е свързано с разходи за унищожаване на стари бандероли и възстановяване на акциз (166 млн. лв).
Това и традиционно голямата сума за възстановен акциз за износ на горива, както и неизвестният като размер спад в потреблението бяха представени като основно обяснение за провала на приходната част.
Контрабанда и резерви
Сривът в приходите от акцизи, особено този при цигарите, според Центъра за изследване на демокрацията е доказателство за достигнатия праг на поносимост на цените. По данни на центъра, представени на международна конференция за борба с контрабандата на цигари на Балканите, вдигането на ставките води до парадоксални диспропорции в разходите на домакинствата. Така за цигари през 2002 г. месечният разход е възлизал на 5% от средния доход, през 2010 г. по това перо отиват 16% от средната заплата. При хора с по-ниски доходи цигарите поглъщат 30% от дохода. На фона на големия дял пушачи и високата цена на легалния пазар натискът за купуване на цигари на черно в България е 3 пъти по-висок спрямо този в страни като Испания, Германия, Гърция, се посочва в доклада.
Според последни данни потреблението на контрабандни цигари се свива, макар че тези статистики са със спорна представителност. Проучване, поръчано от 5 големи тютюневи компании, показа, че от средата на 2010 до средата на 2011 г. контрабандата е намаляла от 34 на 22%. Според наблюдатели тези нива са съмнителни, защото са съизмерими например с Германия, но свиване на контрабандата наистина е налице. Още по-неясни са процесите при горивата, където не се чува нищо за заловени горива с неплатен акциз, изтъква Тихомир Безлов. Тук танцът между агенция „Митници“ и „ЛУКойл Нефтохим“ за измервателните уреди в рафинерията става все по-сложен, като едните установяват разминавания в количествата, а другите категорично опровергават ревизиите.
При всички уговорки за размера на контрабандата резервите в приходите продължават да възлизат на стотици милиони, изтъкват експертите. Щетите само от контрабанда на цигари през 2010 г. се оценяваха на 400-500 млн. лв. И според опозицията държавата не притиска достатъчно черния пазар. В тази връзка и синята коалиция, и БСП предложиха приходите от акцизи за 2012 г. да се завишат съответно със 150 и 680 млн. лв.
Според експерти обаче на фона на случващото се в Европа заложените от парламента 75 млн. плюс от акциз на цигари и 150 млн. допълнителни постъпления от горива са достатъчно проблемни. С тях общите приходи от акцизи за 2012 г. се очаква да достигнат 4.1 млрд. и да достигнат нивата от 2008 г. Превръщането на акцизите в основен приходоизточник обаче според Тихомир Безлов е капан, от който България трябва да се измъкне, защото тежестта върху икономиката става непосилна.
ТАБЛИЦА
Приходи от акцизи – 2009-2012Акциз 2009 2010* 2011 2012 Прогноза/ИзпълнениеПрогноза/ИзпълнениеПрогнозаПрогноза
Тютюневи изделия 1.94 млрд./1.76 млрд. 2.16 млрд./1.52 млрд. 1.7 млрд. 1.775 млрд. Горива 1.94 млрд./1.85 млрд. 1.99 млрд./1.78 млрд. 2.12 млрд. 2.27 млрд. –––––
В колоната за 2009 и 2011 година е отбелязана прогнозата за изпълнение към края на годината, а не при приемането на бюджета за съответната година. През 2010 г. са представени числата по закона за бюджета, който бе актуализиран в средата на годината и очакваните приходи от акцизи бяха занижени от общо 4.5 млрд. на 3.9 млрд. За 2011 г. е представена прогноза за изпълнение от края на годината (доклада към внесения проектобюджет за 2012), за 2012 г. са представени данни от закона за бюджета.Таня Петрова,
в. „Сега“
- Лирик-опера представляет: “Аида” Дж. Верди
Действующие лица и исполнители:
Аида – Сондра Радвановски (январь-февраль), Хуэй Хэ (март, дебют в Лирик-опере),
Радамес – Марчелло Джордани (январь-февраль), Марко Берти (март),
Амнерис – Джилл Гров (январь-февраль), Анна Смирнова (март, дебют в Лирик-опере),
Амонасро – Гордон Хоукинс (январь-февраль), Куинн Келси (март),
Рамфис – Раймонд Ачето (январь-февраль), Стефан Кочан (март).
Дирижер – Ренато Палумбо.
Постановка – Николас Джоэль. Режиссер возобновления – Мэттью Лата.
21 января – 25 марта 2012 года (двенадцать спектаклей).
Опера исполняется на итальянском языке с английскими субтитрами.
“Аида” – одно из самых совершенных творений Верди. История создания оперы необычна. В 1868 году к знаменитому мастеру обратилось правительство Египта с предложением написать оперу к открытию нового театра в Каире. Поначалу Верди отказался. Но два года спустя, уступая настояниям друга, французского либреттиста Камилла дю Локля, вернулся к этому предложению, положив в основу будущей оперы либретто Антонио Гисланцони и дю Локля по сценарию известного египтолога Огюста Мариэтта. Антонио Гисланцони сам выступал на сцене, у него был сильный голос. Впоследствии, потеряв его, Гисланцони занялся литературной деятельностью. Он – автор более восьмидесяти либретто, в том числе и к “Аиде”, к которой написал стихотворный текст по прозаическому оригиналу. Премьера оперы прошла в Каире 24 декабря 1871 года и была приурочена к открытию Суэцкого канала. Шестью неделями позже состоялся триумф “Аиды” в Ла Скала, после которого опера начинает победное шествие по европейским сценам. “Аида” мгновенно становится произведением, которое стремятся включить в свой репертуар все театры мира. Успех нового произведения превзошел успех всех предыдущих опер Верди. После триумфа оперы Верди поселился в местечке Сант-Агата, занялся хозяйством и долгое время вообще не подходил к инструменту, отказываясь встречаться с издателями и либреттистами.
Одна из лучших опер Джузеппе Верди регулярно ставится на сцене Лирик-оперы. Как и в случае с “Волшебной флейтой”, нам предстоит увидеть очередное возобновление старой постановки. На этот раз – французского режиссера Николаса Джоэля, с 2009 года – директора Парижской оперы.
В партии Аиды в январе-феврале – американская певица, специалистка по вердиевским партиям Сондра Радвановски. Мы ее слышали в партиях Амелии в “Бале-маскараде” в прошлом сезоне и Эльвиры в “Эрнани” годом раньше. Партию Аиды Сондра Радвановски исполняет впервые в США.
После “Девушки с Запада” Дж.Пуччини прошлого сезона в Лирик-оперу возвращается один из лучших теноров мира, итальянец Марчелло Джордани. Практически каждый сезон он поет главные партии на сцене Метрополитен-оперы. Многие из них мы видели на экране в серии “МЕТ в кино”. Не станет исключением и этот год. Оперу Дж.Верди “Эрнани” с Джордани в главной партии покажут в кинотеатрах в феврале.
На мартовских спектаклях партию Радамеса исполнит итальянский тенор Марко Берти. Его дебют на сцене Лирик-оперы состоялся в январе 2010 года в партии Каварадосси в “Тоске” Дж.Пуччини.
В партии Амнерис в январе-феврале – американская певица Джилл Гров. В мартовских спектаклях эту партию исполнит Анна Смирнова – единственная русская певица в этом сезоне. Партию Амнерис певица с большим успехом исполняла в Ла Скала (дирижер – Д.Баренбойм), Берлинской и Римской операх. Смирнова начинала учебу в Московской консерватории, продолжила в Школе оперного пения при Цюрихской опере. Три с половиной года была солисткой Фрайбургского оперного театра. В 2007 году с партией принцессы де Бульон в “Адриане Лекуврер” дебютировала в Ла Скала. На сцене этого театра участвовала в мировой премьере оперы Фабио Вакки “Жестянка”, исполнила партию Эболи в “Дон Карлосе”. Исполняла партии Азучены в “Трубадуре” (Израильская опера, дирижер – З.Мета), Джейн Сеймур в “Анне Болейн” в Палермо, Эболи в Валенсии. В сезоне 2010-11 годов с партией Эболи в новой постановке “Дон Карлоса” дебютировала на сцене Метрополитен-оперы. Подробное интервью с Анной Смирновой журналиста Игоря Корябина читайте на сайте http://www.operanews.ru/smirnova.html.
Один из самых любопытных дебютов нового сезона – тридцатидевятилетняя китайская певица Хуэй Хэ в партии Аиды в мартовских спектаклях. Ее международная карьера началась в 2000 году с конкурса “Operalia”, на котором она получила Вторую премию. С тех пор она регулярно выступает на лучших оперных сценах мира. Только за последние несколько сезонов Хуэй Хэ спела Аиду на сценах Метрополитен-оперы (дебют в 2010 году), Арены Ди Вероны, оперных театров Флоренции, Болоньи, Мюнхена, Валенсии, Рима, Лос-Анджелеса. Список впечатляет, не правда ли?! Хуэй Хэ – лауреат Первой премии 42-го Международного конкурса вокалистов “Вердиевские голоса”. Исполняла партии Тоски в Гамбурге, Риме и на Пуччиниевском фестивале в Торре дель Лаго, Лины в опере Дж.Верди “Стиффелио” в Венской опере, Лии в “Турандот” Дж.Пуччини в Вероне и Вашингтоне, Маддалены в “Андре Шенье” У.Джордано в Генуе, Мадам Баттерфляй в Турине, Палермо, Мюнхене и Вене. Помимо постоянных ангажементов в Европе и Америке, певица регулярно выступает на сцене Шанхайского оперного театра.
Исполнителя партии Рамфиса в январе-феврале Раймонда Ачето мы слышали совсем недавно в “Борисе Годунове”, он исполнял партию Варлаама. А словацкий бас Стефан Кочан запомнился по “Макбету” Дж.Верди прошлого сезона: он исполнял партию Банко.
Дирижер Ренато Палумбо приезжает в Чикаго только на оперы Верди. Он дебютировал в Лирик-опере в сезоне 2000-01 годов в “Аттиле”. Потом последовал перерыв в девять лет, “Эрнани” в сезоне 2009-10 годов и “Макбет” в прошлом сезоне.
Notabene! 18 января на волне “Ланчтайм радио” в программе “Свободный стиль” слушайте специальную передачу, посвященную опере Дж.Верди “Аида” и ее постановке в Лирик-опере.
Билеты на все спектакли Лирик-оперы можно заказать на сайте театра http://www.lyricopera.org/home.asp, по телефону 312-332-2244, а также приобрести в кассе по адресу: 20 N.Wacker Drive, Chicago, IL 60606.
Сергей Элькин,
http://sergeyelkin.livejournal.com/
Фотографии к статье:
Фото 1. Сцена из оперы “Аида” (Лирик-опера). Фото Роберта Каселя
Фото 2. Сондра Радвановски – Аида. Фото Дэна Реста
Фото 3. Марчелло Джордани – Радамес (Опера Сан-Франциско). Фото Кори Вейвер
- Chicago Shakespeare Theater представляет: “Elizabeth Rex”
В Чикагском Шекспировском театре продолжается показ спектакля по пьесе канадского писателя и драматурга Тимоти Финдли “Елизавета” (“Elizabeth Rex”). В основе сюжета – рассказ о встрече Шекспира и актеров его труппы с королевой Елизаветой.
На пороге смерти Уильям Шекспир вспоминает события пятнадцатилетней давности. В ту роковую ночь Первый драматург и актеры его театра были приглашены исполнить представление для королевы Елизаветы. На следующий день возлюбленного королевы, графа Эссекского Роберта Деверекса ожидала казнь. Он обвинен в измене. Королева приговорила его к смерти, и только она может помиловать его. С целью предотвращения возможных беспорядков в королевстве введен комендантский час, и бродячие актеры остаются в апартаментах королевы. Отчаянно нуждающаяся в приятных впечатлениях, стремящаяся хотя бы на время забыть о предстоящей казни, Елизавета проводит ночь в компании Шекспира и его актеров, главным образом – с одним из них, исполнителем женских ролей Недом Ловенскрофтом…
Премьера пьесы состоялась на театральном фестивале в Стратфорде (Канада) в 2000 году. Первой исполнительницей роли королевы Елизаветы стала американская актриса Диана Д’Акила. Спустя одиннадцать лет живущая в Канаде актриса вернулась к этой роли.
Режиссер – артистический директор Шекспировского театра Барбара Гейнс. В других ролях: Стивен Сатклиф (Нед Ловенскрофт), Брэдли Армакост (Перси Говер), Бренда Барри (Мэри Стенли), Мэтт Фараби (Генри Перл), Кевин Гудал (Уильям Шекспир).
Спектакль идет до 22 января 2012 года. 600 E.Grand Ave, Chicago, IL 60611, справки и заказ билетов по телефону 312-595-5600 и на сайте театра http://www.chicagoshakes.com/.
Сергей Элькин,
http://sergeyelkin.livejournal.com/
Фото. Сцена из спектакля “Елизавета”. Фото – Лиз Лорен
- Българите са най-бедният народ в ЕС, почти обречен на изчезване
Българите са най-бедният народ в ЕС и е почти обречен на изчезване, твърди любопитна статия за обществото в България през последните години на демокрация, публикувана в гръцки вестник. Предлагаме ви превода:
Българите са най-бедният народ в Европа и това не е тайна дори за самите тях, но видели ли сте ги да протестират? Не, няма и да ги видите, защото не могат да си го позволят.
Целенасочената политика по обедняване на българския народ се ръководи чрез различни уж европейски директиви.
Забележете: въпреки, че българите са признато най-бедни, голяма част от стоките и услугите са с по-високи цени от средноевропейските.
За да оцеляват, те са принудени да работят непрекъснато при ужасни условия на труд, при масово погазване на всякакви трудови норми, без да смеят да се оплачат, без да смеят да си потърсят правата си.
Техните синдикални лидери, ако могат въобще да се нарекат така, ще видите сред редиците на управляващите, окичени с най-високите държавни отличия, но не и сред работниците, не и на площадите, не и в първите редици на протестите, защото протести въобще няма.
И ние, като гръцки граждани, свикнали да търсим и отстояваме правата си, задаваме въпроса: как е възможно всичко това? Как при този стандарт на живот, при тези условия на труд, при това нагло и безочливо отношение към тях, как те стоят тихо и безропотно?
Отговорът е един – те са бедни – толкова бедни, че дори и един ден да не са на работа, а да излязат на протест, това ще бъде пагубно за тяхното оцеляване. Те няма да успеят да си платят сметките или да си купят храна, или необходими лекарства, или дрешки за децата си. Да, те са толкова бедни, че ходят болни на работа, че по-скоро биха умрели на работното си място, отколкото да си вземат почивка, нужна на всеки жив организъм. За тях няма почивка!
Заробени веднъж от банките, втори път от работодателите си и трети път от политиците си, те са изгубили всяка надежда и живеят ден за ден в постоянен страх и стрес да не изгубят работата си, парите си, да не се разболеят.
Всяко едно по-сериозно заболяване ги обрича на почти сигурна смърт, защото са бедни. Техните предприятия произвеждат инвалиди. Българите биват използвани, изстисквани и изхвърлени на улицата – без защита, без надежда.
Тяхната държава, тяхната индустрия бяха разпродадени и разграбени на безценица. В България няма истински чуждестранни инвестиции. Това, което е продадено на чужденци на безценица или е унищожено, за да не се произвеждат конкурентни на вносните стоки, се използва за ограбване на българите и изнасяне на спечелените пари в чужбина.
На българите им набиват в главите, че заплатите им трябва да са ниски, защото така били конкурентноспособни и така, забележете, привличали чуждестранните инвеститори.
Няма по-смехотворно твърдение от това! Как можеш да твърдиш, след като уж си член на Обединена Европа, че ще привличаш инвеститори с ниското ниво на заплащане?
В кой век живеят българите? Не разбират ли, че днес истинските инвеститори търсят не проста маса, работеща за без пари, а работници образовани, специалисти, притежаващи творческа мисъл и креативност, откриватели и способни да предугаждат бъдещето. Явно някой има интерес да ги кара да се конкурират по заплащане със страните от третия свят, а не по знания с развитите европейски държави.
В България правителството инвестира най-много в полицията, която е един процент от цялото население на страната. Но не мислете, че тази полиция се бори с престъпността – не, самата полиция е корумпирана! Съдебната им власт също! За политиците им да не говорим
…Полицията им е гарант за сигурността на корумпираната върхушка, за това, че всеки, дори и плах опит за протест и за търсене на отговорност, ще бъде смазан и потушен.
Благодарение на целенасочената политика на потъпкване, оглупяване и опростачване на българският народ, той е почти обречен на изчезване. По-голямата част от знаещото и можещо население е емигрирала. Циганите са оставени сами на себе си, като безнаказаността им е пословична, а страхът у българите е неописуем…
Автор: chrisbrown
- Държавният дълг на САЩ превиши годишния БВП
Вашингтон, САЩ /КРОСС/ Държавният дълг на Съединените щати надхвърли годишния БВП, пише вестник USA Today.
Според изданието, задлъжнялостта е 15,23 трилиона долара, а общия обем от стоки и услуги , произвеждани годишно от американската икономика е 15,17 трилиона долара.
Дългосрочните икономически прогнози за САЩ засега изхождат от по-нататъшното покачване на дълговото бреме – повече от 26 трилиона за близките десет години. За да не изостава от задълженията, икономиката трябва да расте с не по-малко от шест процента на година.
Журналистите от USA Today отбелязват, че сега сред развитите държави само при Гърция, Ирландия, Исландия, Италия, Португалия и Япония размерът на държавния дълг надхвърля БВП.
Европейските страни от подобен списък се намират в епицентъра на т.нар. „суверенна дългова криза„. Почти всички те са принудени да молят за помощ, а Италия попадна под финансовото наблюдение на МВФ.
Според публикацията, толкова висока задлъжнялост при САЩ, както е сега, не е имало от времето на Втората световна война.
- Свилен Кънев – вторият най-перспективен млад учен в Америка
Роботи ще се изправят срещу световния шампион по футбол през 2050 г. И ще го победят. Това е амбициозната цел на екип от млади учени, които в свободното си време създават малки цилиндрични роботи, които да „тичат“ по терена. Звучи като откъс от фантастичен роман, а всъщност е част от биографията на Свилен Кънев, студент по компютърни науки в Харвард. От 2008 г. той е главен разработчик по проекта на Robotic Football Club (RFC) Cambridge.
През декември Свилен беше отличен на второ място в класацията на Американската асоциация за изследвания в областта на компютърните науки за най-перспективен млад учен. Свилен получава отличието заради дейността си в областта на компютърната архитектура през последните три години. За да получи студент това отличие, трябва да бъде препоръчан от университета си. Институцията има право да посочи само един студент. Комитет от изявени имена в областта на науката определя първите места.
Отворените врати
За почти всичко, което е постигнал в до момента, 23-годишният Свилен от Казанлък казва „…и това ми отваря много врати“. Първата отворена врата е на работилницата на дядо му – „стар техничар“. Разбира се, има и от онези конструктори, които „могат да накарат разни неща да работят“. Това провокира и интереса му към физиката – практическа наука, която позволява много експерименти. Докато в училище прави различни видове махала и лазери, компютрите са „малко по-сложна играчка“. Първият си компютър получава в средата на 90-те. „Windows 95 беше интересен“, припомня си с усмивка за първите срещи с компютъра, свързани главно с различни игри.
На 11 вече е открил магическите команди, чрез които може да накара компютъра да прави „разни неща“. Може би благодарение на това през 2002 г., когато е на 13, става първи на олимпиада по информатика. По-късно следват редица състезания, най-вече по физика, които му го изпращат в Сингапур и Иран.
Свилен Кънев компютърен специалист
Фотограф: Георги КожухаровВдъхновение за наука
Въпреки че родителите му са литератори, неговите интереси винаги са били в сферата на точните науки. В тази област вдъхновение за него е учителят му по физика от Природо-математическата гимназия в Казанлък– Теодосий Теодосиев. За успелите си бивши възпитаници Теодосиев казва – „И те бяха като вас и вие ще станете като тях“. Така ги кара да повярват, че могат всичко, разказва Свилен.Оттам за тях остава само да бъдат амбицирани и да се стремят към успех.
По време на кандидатстудентската кампания дори не е кандидатствал за университет, защото олимпиадите са заемали цялото му време. Отличните резултати по физика му отреждат място във Физическия факултет на СУ. Свилен осъзнава, че физиката е „наука, в която голяма част от нещата, които могат да се открият, вече са открити“. „Ако работя в такава стара област, обикновено трябва да работя с още 100-200 души по един проблем, просто защото лесните проблеми вече са решени“, казва той. Компютърната архитектура му дава възможност да се развива в област, която е на не по-вече от 20 години. Той казва, че иска да направи „нещо значимо“.
Харвард не е лош университет
Всъщност Свилен не е имал намерение да кандидатства в чужбина и да запише в Харвард. Казва, че е заминал „на магия – абсолютно в последния момент, на ръба на всички срокове“. Покрива за кратко време изискванията, за които кандидатите обикновено имат нужда от месеци. Защо точно там, а не в Станфорд или Мазачузетския технически университет? „Ами…не е лош университет, чувал съм…“, шегува се Свилен.
Харвард е поредната „отворена врата“, която води след себе си други възможности. Докато работи по своите научни проекти в университета, Свилен получава редица предложения за работа. Две поредни лета прекарва като компютърен архитект в две от най-големите технологични компании в света – Интел и Майкрософт.
„Големите корпорации са интересни, защото имат много силна структура. Донякъде това е минус. За сметка на това повечето хора са изключително умни и изключително мотивирани“, разказва той. В компаниите се е занимавал се е с неща, които са много близки до изследванията му в университета.
Ако науката звучи скучновата и сериозна, то Свилен успява да й придаде очарование. Как би работил процесор, ако се пъхне във фурна? Това е въпросът, над който работи в момента, заедно с научния си ръководител.
Той казва, че компютърната архитектура не е базова наука като физика, биология и даже математика. Основният за дисциплината закон твърди, че на всяка година и половина градивните елементи, които могат да се сложат в един процесор, се удвояват и графиката непрекъснато расте, разказва Свилен. Областта е в постоянно развитие.
Заради летните си стажове Свилен се връща в България само веднъж в годината за Коледа. Семейството му оценява значението на интернет. Родителите ми не могат да си представят живота без скайп, казва той.
Златина Димитрова,
„Дневник“
- Чиновниците ще получат стимул да работят още по-бавно и скъпо
Таксите за издаване на разрешителни и лицензи ще включват разходите за издръжка на общата администрация и на ръководния персонал
Администрацията си намери нов стимул да не бърза при предоставянето на разрешителни, лицензи и други услуги, свързани с извършването на стопански дейности. От януари 2013 г. таксите за тези услуги ще зависят пряко от времето за извършването им, като тарифите ще растат с увеличаването на сроковете за издаването на съответните документи.
Върху бизнеса ще се стоварят и разходите за заплати на секретарки и неизвестен брой началници, включително и социалните им осигуровки.Това става ясно от новата методика за определяне на таксите за административни услуги, касаещи извършването на стопанска дейност. Тя изобилства от лоши формулировки и не съдържа никакви изисквания за публичност към администрациите, които ще трябва да преизчисляват таксите по нея. Методиката ще влезе и с една година закъснение спрямо посочения в закона за ограничаване на административната тежест срок.
Според новата методика размерът на таксите не може да надхвърля разхода на административния орган за извършване на съответната услуга и за упражняване на последващ контрол. От това правило обаче са допуснати 3 изключения. Едното изключение очевидно е техническа грешка, защото препраща към текст, касаещ абсолютно всички такси. Методиката няма да се прилага и в два други случая – когато таксата се събира по методика, предвидена в друг закон, и когато сумите са в области „със значение за защита на особено важни държавни или обществени интереси“. Така администрацията си отваря вратички за прилагане на двоен аршин.
Спорни са и част от елементите на формулата за изчисляване на преките и непреките разходи за осигуряване на услугата. Така например в преките разходи ще се включват както възнагражденията и осигуровките на пряко ангажираните служители, така и възнагражденията и осигуровките на ръководния персонал и персонала от общата администрация. Не е посочено какво следва да се разбира под ръководен персонал, а в администрацията има много йерархични нива. Включването на разходите на общата администрация пък може да е пълен нонсенс в структури като министерствата. По тази логика бизнесът например ще трябва да плаща заплатите и осигуровките на общата администрация в МОСВ при издаването на решения по ОВОС, въпреки че тези чиновници нямат отношение само към таксите, а обслужват цялото министерство. В тази връзка от методиката напълно отсъства залегнало в закона изискване административните разходи за персонала да не надхвърлят 20% от общия размер на таксата.
По линия на сроковете администрацията е подсигурена двойно. Бавните процедури ще са скъпи, защото времето за извършване на услугата ще се умножава по средната часова ставка на отговорния персонал, но пък бързите ще струват още повече – цената им ще е до 2.5 пъти по-висока от регулярната.
В методиката все пак има и добри новини – при тежки процедури, които минават през няколко етапа, таксите ще се плащат на вноски и при отказ на някой от етапите засегнатото лице няма да доплаща сумата. Няма да се плащат такси и за отстраняване на нередности.
Всички структури, предлагащи услуги за бизнеса, ще трябва да преработят тарифите си на базата на методиката. Самите тарифи се гласуват от МС, но в методиката няма никакви изисквания за публичност към структурите, които ще трябва да преизчислят сумите. Така не е ясно дали новите тарифи ще съдържат доказателства, че са изчислени точно спрямо методиката.
Таня Петрова,
в. „Сега“
- The Bulgaria 2011 Review: Archaeology
Archaeologist Dr. Ivan Hristov shows the newly found 2400-year-old Ancient Thracian labrys at the residence of the Odrysian rulers. Photo by National History Museum On June 4, Bulgarian archeologists discovered what may have been the oldest settlement in Europe near the village of Yunatsite in the southern Pazardzhik Region. According to Yavor Boyadzhiev, Head of the joined Bulgarian-Greek expedition, the find related to a civilization that existed 6 800 years ago on Bulgarian land, much older than the Mycenaean one.
In September, massive ancient stone anchors were found by divers participating in an archaeological expedition near the southern Bulgarian Black Sea town of Sozopol. The anchors’ shape suggests they were used by Creto-Mycanaean, Phoenician or Carian sailors in the 15th-12th centuries BC, which would refute the hypothesis that Greeks were the first Black Sea sailors starting the 12th century BC.
On June 21, Bulgarian archaeologists made crucial discoveries at the residence of the rulers of the Odrysian Kingdom, the state of the most powerful tribe of Ancient Thrace, including details about its sacking by the troops of Philip II of Macedon. The archaeologists discovered in full the northeastern wall of the Thracian kings’ residence; it is 13 m long, and has been preserved at a height of 2 m.
The residence is located on the Kozi Gramadi mount in the Sredna Gora mountain, in the village of Starosel, close to the resort town of Hissar in central Bulgaria. In July, Bulgarian archaeologists unearthed an iron labrys, a ceremonial doubleheaded ax, at the same residence.
On June 23, an intact Ancient Thracian tomb was found by archaeologists near the town of Opaka in northeast Bulgaria. The tomb is part of a complex of several Ancient Thracian mounds. According to historians, the discovery is one of the latest burials in Ancient Thrace. One of the most startling discoveries in the newly-found Thracian tomb are six leafs made of gold, part of a golden wreath, together with other golden and bronze decorations, pottery, and glass and bronze cosmetic vessels.
At the end of August, top Bulgarian archaeologist Professor Nikolay Ovcharov has presented new finds from the Ancient Thracian and medieval fortress of Perperikon proving the existence of an Antiquity period sanctuary that he believes could be the ancient Temple of Dionysus.
In 2011, the finds at the Thracian rock sanctuary Perperikon in southern Bulgaria also included a magnificent bronze cross from the 10th – 11th century, a lead medallion with a swastika and Runes’ signs.
A Thracian rock sanctuary from the 5th century BC was discovered in August in the Rhodope Mountains by Bulgarian archeologists. The sanctuary is in the „Kaleto“ fortress site, near the village of Koshnitsa in the region of the southern city of Smolyan. This is the third Rhodope Mountain fortress with a similar find.
A temple of Ancient Greek goddess Demeter and her daughter Persephone was discovered in May 2011 by a team of Bulgarian archaeologists near the town of Sozopol on the Black Sea. The archaeological team of Prof. Krastina Panayotova found the Ancient Greek temple during excavations on the Skamniy Cape where the archaeologists were exploring a fortress wall and a church that were parts of a Byzantine imperial monastery. The sanctuary is near the monastery complex „St. Apostles and 20 000 Martyrs“ built in the first half of the 14th century by Anastasios Palaiologos, brother of the Byzantine Emperor.
New sections of a Roman main street (decumanus) were unearthed during archaeological excavations in the underpass between the Council of Ministers and the Presidency in Sofia in June. In July, a large complex of small Christian churches has been gradually unearthed by Bulgarian archaeologists in downtown Sofia during continuing excavations at the construction sites of the Sofia subway.
In August, a unique Roman mosaic with a stylized crown of laurels from the 4th century AD was found by archeologists in the very heart of the Bulgarian capital. The 30-square-meter mosaic is located underneath the central Maria Louisa Boulevard and was once again discovered during construction works for the Sofia subway.
At the end of 2011, Bulgarian archeologists made a breakthrough discovery in Sozopol – they found the long-sought East Gate of Apollonia Pontica. The precious discovery had been located underneath illegal shacks selling food and beverages in the center of the town. It will allow scientists to recover all fortification systems of the ancient city in their original state.
In July, Bulgarian archaeologists unearthed the main church of a 14th century Byzantine monastery built by the last dynasty of the Eastern Roman Empire located in Sozopol. The archaeologists uncovered the monastery church, a small cemetery chapel, and a feudal castle dating back to the 13th-15th century, the last days before the Byzantine Empire before it was wiped out of the map by the Ottoman Turkish invaders.
In August, a team of Bulgarian archaeologists also including British students unearthed a 13th church at Cherven – a major medieval fortress during the Second Bulgarian Empire that was destroyed during the Ottoman conquest.
In November, a total of 18 gold coins minted by medieval Bulgarian Tsar Ivan Alexander (r. 1331-1371) have been discovered by the team of renowned Bulgarian archaeologist Prof. Nikolay Ovcharov during excavations of the medieval fortress Urvich near Sofia.
In April 2011, Bulgarian archaeologists made a curious discovery: a French perfume was found in the walls of the medieval St. Apostles Monastery in Sozopol, the largest medieval church on the Bulgarian Black Sea coast. The finding was of two glass vessels, apparently walled in much later in the ruins. One of the vessels read „Lubin, Paris, 1882,“ which turned out to be a quite expensive and fashionable perfume for that time.
In December, modern medical scanners were used to examine the inside and make a 3D image of the alleged relics of St. John the Baptist that were found in Sozopol in 2010. The study was conducted in the Burgas cardio hospital and was filmed by a team of „National Geographic. Earlier in 2011, the relics were moved to the renovated St. St. Cyril and Methodius church in Sozopol.
At the end of the year, Bulgaria’s Prime Minister, Boyko Borisov made a controversial statement that archaeologists should stop „blackmailing the State and hurdling highway construction.“ Borisov’s wrath was fueled by a report by Regional Development Minister Lilyana Pavlova that the Shumen Archeology Museum was „sabotaging“ the construction of the Hemus highway, along with museums in Pernik and Kyustendil interfering with the construction of the Struma highway in southwestern Bulgaria.
Source: Novinite.com