Авторски
- Заеко, бягай!
Няма какво да се лъжем. България е в тежко положение. Наречете го както щете – криза, рецесия, депресия – само не и преход. Преходите не би трябвало да заемат жизнения цикъл на цяло поколение. Не и в тази част на Европа.
Мисля, че всички ще се съгласят, че емиграцията е един от най-големите проблеми, обуславящи разрухата на българската нация.
Да, има ги също и така наречената финансова криза, отрицателния прираст, поголовната корупция, ниската грамотност, наркотиците, организираната престъпност, занижените стандарти в образователната система и много други проблеми, но според мен всички те, взети заедно, бледнеят пред същинския – емиграцията.
Тя е крайното решение, следствието от всички изброени. Наскоро беше проведено проучване, в което 200 хиляди млади българи отговарят, че не искат да живеят в тази държава. Никой от тях не е посочил конкретна причина за това. Просто не искат да живеят в тази държава. И не искат да дават обяснения защо.
7 345 570 души живеят в България в момента според последното преброяване, проведено през февруари. Според същата статистика българите са се стопили с 564 331 души. Застаряваме с ужасно бързи темпове.
Ако през 2001 г. на 100 души, излизащи в пенсия, са влизали 124, то днес на 100 пенсионери се падат 70 млади трудещи се. В столицата живее една пета от населението, а в същото време 181 селища в България са вече пусти. В тях вече не живее нито един българин. 850 000 са емигриралите от 1992 г. насам.
Трябва да призная, че съм един от много малкото, които се завърнаха. Живях дълго време в Съединените щати. Върнах се в родината, защото повярвах, че има надежда да се промени вечното статукво. Колко съм грешал! Сега осъзнавам това. И много скоро вероятно отново ще си замина, колкото и да ми е болно. Но моята лична житейска история не е важна.
Вижте отново това число – 850 000. Звучи чудовищно, нали? И това са само официалните данни. Вярвайте ми, истината е с много по-големи размери. Като прибавим нелегалните емигранти, тези, които не са намерени при преброяването, и мъртвите души, това число ще набъбне до над 1 милион!
Това са шест нули, изпълнени с емигрантски съдби, с деца, които се раждат някъде там и вероятно техните деца никога няма да научат български. Нито един от приятелите ми, живеещи в Щатите, няма и най-малко желание да се върне в България. Срещал съм се и съм разговарял с много наши сънародници в САЩ: в Чикаго, в Бостън, в Ню Йорк, във Вашингтон, в Тексас, в Маями и нито един от тях не отговори положително за завръщане.
Защо ли? Защото там се живее много по-добре! Ще дам кратък пример. Моята заплата в САЩ беше сравнително ниска за града, в който живеех, квартала и апартамента ми. Получавах около 150-180 долара на ден. От 1 септември 2011 г. минималната работна заплата в България ще бъде 270 лева.
Работниците и служителите, назначени на минималната заплата, след удържането на всички данъци и осигуровки ще получават чисто 211 лева. Затова министър-председател, който казва, че до три години ще върне всички български емигранти в държавата е на светлинни години от проблема. А в същото време съветва студентите да стават овчари или да садят картофи.
И ако мога да си послужа с медицински термини, ще кажа, че България страда от анемия, боледува от загуба на кръв и й е нужно спешно кръвопреливане. Трябва й млада кръв. А тя изтича много бързо извън граничните артерии на родината.
По принцип лумпените националисти не обичат да се говори лошо за родината. Но ето какво казва Виктор Юго по този проблем: „Общество, което не иска да го критикуват, прилича на болен, който не разрешава да го лекуват.“
А в интерес на истината най-големите български патриоти и родолюбци живеят в емиграция. Объркващо звучи, но е точно така. Спомнете си за хъшовете. Времето е било различно, но историята обича да проявява едно свое странно качество, а именно да се повтаря. Никога няма да се съглася с Франсис Фукояма и неговото твърдение за края на историята.
Според мои лични прогнози България ще успее да се издигне до някакво средно европейско ниво след около 20-30 години. На нивото на Словения, Чехия или Полша например. Аз нямам намерение да съм на 60 години, когато ще живея добре. Никой не желае това, но вече 22 години преход клонят към моята мрачна прогноза.
Затова ще дам един ценен съвет на всички млади българи, живеещи все още в България, съвет, заради който ще бъда люто критикуван, но това е моята проверена с времето истина и истината на над 1 милион българи. Съветът ми е: Заеко, бягай!
Пейчо Кънев – писател, главен редактор и съосновател на издателство „Kanev Books“, Ню Йорк
Източник: в. „Дневник“
- US астронавт показа космически снимки на атаките от 11 септември
Кълбъртсън видял през илюминатора срутването на кулите
Американската космическа агенция НАСА публикува на сайта си видеозапис на терористичните атаки от 11 септември 2001 г. в Ню Йорк и Вашингтон, направен от борда на Международната космическа станция.
Уникалните кадри на един от най-трагичните моменти в историята на САЩ е успял да направи командирът на третия екипаж на МКС Франк Кълбъртсън. Както отбелязва НАСА, в момента на атентатите той е бил „единственият американец, намиращ се извън пределите на Земята“.
Веднага след съобщението за атаката срещу Световния търговски център той отишъл с видеокамерата към илюминатора, изчаквайки станцията да прелети над източното крайбрежие на САЩ на височина 400 км. Заснехме видеото в момента на рухването на втората кула на Световния търговски център, изтъква Кълбъртсън.
На записа ясно се вижда южния край на Манхатън, от който към океана се носи огромен стълб дим и пепел.В интервю за сайта на НАСА астронавтът разказва, че точно в този момент той не знаел какво става на мястото на терористичните атаки. „Знаех само, че там нищо хубаво не става, тъй като огромен облак прах и пепел покриваше Манхатън”, отбелязва Кълбъртсън. Той признава, че е бил емоционално съкрушен. „Да работиш в космоса за благото на човечеството и да наблюдаваш как се унищожава животът с такива преднамерени и ужасни действия – това нанася удар по психиката на всеки човек”, казва Кълбъртсън.
На 11 септември 2001 г. три самолета, пленени от терористи, се врязаха в небостъргачите на Световния търговски център в Ню Йорк и в сградата на Пентагона. Четвърти се разби в Пенсилвания, не успявайки да долети до Вашингтон. Загинаха всички пътници включително 19-те похитители.
Източник: Vsekiden.com
- Над 11 хил. българи са се самоубили у нас за последните 10 години
Общо 11 646 българи са се самоубили или са починали от умишлено самонараняване от 2000 до 2010 г., сочи статистика на НСИ, предоставена на БТА.
Самоубилите се мъже са 8626, а жените – 3020, което показва, че нежният пол близо три пъти по-рядко посяга към умишленото отнемане на живот.
През последните 50 години процентът на самоубийствата в световен мащаб се е увеличил с 60%,
сочи доклад на СЗО, посветен на Световния ден за превенция на самоубийствата – 10-ти септември. Според доклада всяка година около 1 млн. души по света се самоубиват или на всеки 40 секунди на планетата един човек умишлено отнема живота си.
Според доклада на СЗО опитите за самоубийство в световен мащаб са 20 пъти повече от реализираните самоубийства.
Най-много самоубийства у нас са извършени през 2000 г. – 1383, а най-малко през миналата година – 859. Тези цифри сочат, че икономическата криза не е основна причина, поради която българите посягат на живота си, е мнението на експертите.
Водещата причина за самоубийствата у нас са конфликтите в семейството –
над 40% от случаите. На второ място са психичните проблеми, следват тежкото финансово състояние, несподелената любов, нежеланата бременност, затруднения в работата, конфликти с учители и др.
Близо 75% от самоубийствата у нас се извършват от българи, а 14% от роми, сочат данните на НСИ. През миналата година най-възрастният човек, който се е самоубил у нас, е бил на 97 години, а най-младият – на 8 години, уточняват експертите. Пак според тях за
всеки четвърти българин има опасност да развие някакво психично заболяване,
което се дължи на всекидневния стрес, на който са подложени хората през последните години. Всеки ден едно дете посяга на живота си, а двама възрастни се самоубиват, показва статистиката на НСИ.
У нас едва 5-6% от българите с влошено психично здраве търсят помощ от професионалисти по психично здраве, докато в Европа този показател е 15-20%.
Бум на пациентите с психични проблеми е регистриран в южната ни съседка Гърция, където икономическата криза е предизвикала близо 30% увеличение на депресиите и психичните разстройства.
По данни на Евростат, по броя на успешните самоубийства на 100 000 души в Евросъюза – първото място заема Литва с 31.5 случая, следвана от Унгария – 21.8, Латвия – 20.7, Словения – 18.7, Естония – 18.3. България е на 20-то място в ЕС по броя на успешни самоубийства – 10.1.
В световен мащаб, по данни на Уикипедия, челната десятка на планетата по броя на успешните самоубийства на 100 000 души отново се води от Литва – 31.5. Следват – Южна Корея – 31.0, Казахстан – 26.9, Беларус – 25.3, Япония – 24.6, Русия – 23.5, Гвиана – 22.9, Украйна – 22.6, Унгария – 21.8, и Шри Ланка – 21.6.
В тази своеобразна световна класация на самоубийствата България е на 48-мо място – 10.1, като преди нас по брой на самоубийствата са страни като Чили, Англия, Австралия САЩ, Дания, Румъния.
И по света, както и у нас, процентът на самоубийствата сред мъжката половина на човечеството е почти двойно повече отколкото сред нежната половина.
Психичните разстройства, депресиите, злоупотребата с наркотици и алкохол са основен рисков фактор за самоубийствата в световен мащаб, сочи доклада на СЗО.
На глобално ниво трябва да се повиши информираността сред хората, че умишленото посягане на живота е предотвратима причина за преждевременната смърт, а правителствата трябва да разработят политически рамки за национални стратегии за превенция на самоубийствата, препоръчва докладът на СЗО.
Международната организация за превенция на самоубийствата (IASP) е основана през 1960 г. от проф. Ервин Рингел и д-р Норман Фарбероу и днес включва доброволци и професионалисти от над 50 страни по света, които в сътрудничество със СЗО популяризират в световен мащаб действията за предотвратяване на самоубийствата.
Източник: Vesti.bg
- BG-учени и жабари чучнаха българите по геном между славяни и средиземноморци?!
Какво е геном и къде сме ние?! Защо забравиха за изследвания през 1975 г. ДАКОМИЗИЙСКИ ГЕНОМ – кому днес е изгодно това!?
Автор: Анна Зографова (член–кореспондент на академия МАБИК)
В деня на годишнината от деветосептемврийския преврат от 1944 г., на пресконференция в БТА, нашенски „ мъдреци” обявиха българите по ГЕНОМ: Чучват ни между славяни и… средиземноморци?!
Ехо- ехо бе, къде останаха шопите, келтите и…тези с каба гайдите???!Няма мизи, няма даки, няма шопи и пеласги, няма траки, няма римляни и византийци! Нямало и балто-илири! Доказателствата на плеада уникални български учени като Проф. Петър Петров – етнолог, акад. Йордан Иванов и пр.
Питам се – защо не поканиха на тази сбирка КОРИФЕИТЕ НА ГЕНОМНИТЕ ни ИЗСЛЕДВАНИЯ – АКАДЕМИК ЙОРДАН СТОИЛОВ ИВАНОВ и ПРОФ. ИВО КРЕМЕНСКИ?!
Не им стиска… Защото – ОКАЗВА СЕ: усвоили парички по направление – проектче… И писали хората… написали проект по темата: „Характеризиране на антропо-генетичната идентичност на българския народ” – финансиран поравно от фонд „Научни изследвания” към родното ни МО / Министерство на образованието, младежта и науката/, както и от италиански фондации. (За пици – може би?!)
КЪДЕ СА ИМЕНАТА НА ВСИТЕ БЪЛГАРИ – УЧЕНИ И ТО, КОИТО СА РАБОТИЛИ ПО ТЕМАТА ЗА БЪЛГАРСКИЯ ГЕНОМ?!
СРАМОТА!Оказва се, според курифея акад. Гълъбов , че „Българите били „особен тип славяни“?!!!
Шопите казват – та таково животно НЕМА!
Да – ама не!
Такова Е нещоТО, че сме били „особени славяни: показало „ генетичното проучване „Характеризиране на антропо-генетичната идентичност на българския народ“, публикувано от „Новинар“.„Българите били ОСОБЕН ВИД славяни и средиземноморци, само не и тюрки!” – това споделил в страхотен апломб на пресконференцията в БТА същият УЧЕН – директор на Института по микробиология към БАН.
И видите ли – цитирал он, „данните били от „мащабно“ ДВЕГОДИШНО генетично проучване „Характеризиране на антропо-генетичната идентичност на българския народ“, извършено ОТ…… български/неизвестно кои/ и от жабарски /италиански/ също неизвестни?!
Забележете обаче – по време на пресконференцията е огласено, че са били изследвани а кръвни проби само и единствено на ………..855 етнически българи и БЪЛГАРО-МОХАМЕДАНИ.
Простете, братя българи – мохамедани!Питам аз – днес има ли такива???
Лошо – много лошо! Политически неграмонто!
Къде останаха българите от Бергамо – така де – нашите в Италия, защото когато по време на Дучето Мусолини Хитлер инспирирал проучване, оказало се, че в навечерието на Втората световна война 4 милиона италианци са се определили като потомци на българите от Ровента.
Защо забравиха проучванията на ИТАЛИАНСКИЕ УЧЕН – Д-р Винченцо Д- Амико?!!!
Ама това май, учените не го знаят – не знаят и ,че родовете римски на Юлийте /Цезари – естествено/, на Асканийте и Северите, произхождат от потомци на цар Еней И ЦАР ПЕЛЕМЕН, владетели от българския Атряч – древна Троя.
Атряч е доказан протобългарски топоним!
И Троя е била наша!Та тези 855 изследвани….българи, българо-мохамедани и…. били сравнени и с „други европейски популации, изцепи се и проф. Драганка Тончева – ръководител на Катедрата по медицинска генетика към Медицинския университет, София.
А“Особен“ тип означавало БУЛГУР – БУЛ – СЛАВ Т.Е. „нещо средно между славяни и средиземноморци, ПАК според обясненото от акад. Гълъбов.
Абе тези академици…М–- им!
„Българската популация е с индоевропейски произход, а не с тюркски, както се приемаше досега и това е удар върху подобни твърдения!”, изрекъл мъдро още той на пресконференцията.
Освен това „ Според тези генетици, българите били по-близо до поляците и хърватите, а най-типичните славяни били братушките – сиреч руснаците.Та, това българо-италианско Великонаучно съчинение било публикувано в „авторитетни американски научни списания” и вече” се чекали коментари на историците….” пак според Гълъбов.
И тъй като нямам думи, просто за десерт към тази научна пикантерия, допълвам със следните Интернет КОМЕНТАРИ:
Ветеран: „Вече ми стана ясно! Всичко! Като се сметнат вероятностите и като се има пред вид, че не съм измежду тия 855 българи /или БЪЛГАРО-МОХАЧМЕДАНИ???/, някак си, не мога да си направя генерален извод за цял един народ.!??!!ТЪПО И АБСУРДНО!?
А и като видях бананаджийския надзор, даже бих предположил обратното. Ако ми казват, че съм славянин, значи по-вероятно е да съм негър.Цитат от БЛОГЕР:
„Очевидно не съм като Зигенцето, той е обикновен славянин, а нормалните нашенци сме особени такива.”
ТРЕТИ БЛОГЕР: „ЦИТИРАХА Кратък списък на народите преминали като хала по нашите земи:
– готи
– хуни
– авари
– венети
– руси и нормани(варяги)
– маджари
– печенези, узи, кумани
– кръстоносци
– татари(1242 г.)
– алани(1301 г.)
– каталани(1305 г.)
– турциБраво!!! Само тези ли цитираха?!!
А къде останаха ДАКО-МИЗИЙЦИТЕ, ДАКИТЕ, пеласгите, балто илирите, келтите /имали сме келтска държава на нашите територии?!!! Къде останаха траките, римляните и византийците?Браво, батко Гълъбов! Аферим! Ашколсун! И колко силно е това научно изследване?
А група „Мембърс” от Интернет пространството продължава ли, продължава да коментира : „Византийците имали една от най-успешните асимилаторски политики в народностно отношение и по политически и религиозни причини са заселвали в днешна Б-я сирийски монофизити(746 г.), арменци павликяни(755 г.), Никифор I също преселва население от Мала Азия за да разреди славяните, Лъв V Арменец преселва 10 000 човека от Адрианопол отвъд Дунав(пак в Б-я де), грузинци (Бачковския манастир), масови преселения от Мала Азия в Тракия в резултат на завладяването на днешна Сирия и Египет от арабите, разрешено право за заселване на куманите в днешна Б-я през 1241 г., преселения на византийско население в Тракия от днешна Турция в резултат на османското настъпление”.
DA CAPO AL FINE!!!И ОЩЕ ВЕДНЪЖ:
Българите са между славяни и средиземноморци, а не тюрки.
Българите са особен вид славяни, каза на пресконференция БТА акад. Ангел Гълъбов, директор на Института по микробиология към БАН. Той цитира данни от мащабно генетично проучване „Характеризиране на антропо-генетичната идентичност на българския народ“. То е извършено в продължение на две години с обединените усилия на български и италиански учени.
Изследвани са кръвни проби на 855 етнически българи и българо-мохамедани и са сравнени с тези на други европейски популации, каза проф. Драга Тончева, ръководител на Катедрата по медицинска генетика към Медицинския университет, София.
„Особен“ тип означава, че сме между славяни и средиземноморци, обясни акад. Гълъбов.
Българската популация е с индоевропейски произход, а не с тюркски, както се приемаше досега и това е удар върху подобни твърдения, каза още той. Според генетиците българите са близо до поляци и хървати, а най-типичните славяни са руснаците.
Проучването е публикувано в американски научни списания и вече се очакват коментарите на историците, допълни още акад. Гълъбов.
Публикуването на текстове от електронното издание и съответните форуми е разрешено само след писмено съгласие от редакцията.С това т.н. „ Устойчива теза в българската историческа наука, че българите имат тюркски етнически произход, спокойно може да бъде изоставена в миналото”?!!!.
О САНКТА СИМПЛИЦИТАС! О, ТЕМПОРА, О МОРЕС?!
Изследването е обхванало 855 души, сред които имало само две групи – българи и българо-мохамедани! Взимани са им кръвни проби.
Ало, академиците, да го д–те!Целта на изследването БИЛА да ДОКАЖЕ международното позициониране на българската популация по отношение на другите европейски популации и някои от източните азиатски популации…..
Ашколсун!
А „Резултатите показали, че съвременните българи сме имали преобладаващо славянски корени и генетика, но все пак сме се отличавали сериозно от класическите славянски популации – руснаци, украинци, поляци, чехи, словаци, хървати, словенци и т.н., които много си приличат едни с други.
Не бе пощадена и тезата дали смее били с татарски етнически произход…а това последното пък е ултра ненормално?!!!
Защото ТАТАРИ НА ПРАКТИКА НЯМА!
Оказа се, според същите мъдри умници, ние българите „доста сме си приличали като генетика с гърците и то с тези от…….. Северна Гърция.
Оказа се и, че „Това тъй голямото изследване от подобен род на българската популация е било инспирирано от опитите през 1996 и 2000 г. да бъдат направени подобни изследвания, но те обхванали само……..30 човека от българската популация».
ТОВА НАРИЧАМ АЗ НАУЧНО!!
А СЕГА:
ИЗСЛЕДОВАТЕЛИТЕ ВЕРОЯТНО СА ЗАБРАВИЛИ мегапроекта на Ай Би Ем, сп.”Нешънъл географик” и фондация “Уайт” през 2005 г., КОЙТО активира проучване по проследяване Y- хромозома при което е изследвана митохондричната ДНК на 100 000 избрани представители от основните етноси и народи. Целите на проекта визира констатиране корените на най-старото население, създаване най-мощната база данни и щрихиране маршрута на първата палеоисторическа миграция на ХОМО САПИЕНС.
По този повод – НЕКА ИМ ПРИПОМНЯ задължително че: Осъществяването на ОЩЕ ЕДНО, НЕЦИТИРАНО ОТ ТЯХ гигантско изследване, НАПРАВЕНО В НАРОДНА РЕПУБЛИКА БЪЛГАРИЯ Е БИЛО провокирано от българин още през 1975 г. Тогава по устно нареждане на Тодор Живков, научни екипи по предложение на изследователя-феномен Йордан Стоилов Иванов заработили по изясняване на шопския етнос. Първите данни за човешкия геном в България от 1975 г. са изведени от изследователя Йордан Стоилов Иванов, удостоен през 2005 г. с титлата академик. Научният му труд, третиращ въпроси по изучаване езика на животните и проблемите на Космоса /от периода 1975-1980 г./ бил изпратен специално на АН на СССР. А констатацията му, че предците на българите са участвали в създаването на етногенезиса на над три милиарда и петстотин милиона жители на планетата, за тогавашния момент била толкова шокираща, щото учените забранили да бъде давана гласност на изследването, отчело живите и починали техни наследници. Така през 1975 г. изследователят манифестирал твърдението, че генетична българска кръв може да бъде открита и регистрирана в територии, заемащи 5/8 от Северното полукълбо. Специалната програма, която науката ни е разработвала, изисквала от научни звена на НРБ след 1975 г да изяснят чий геном е най-продуктивен и най-устойчив. Така учените по предложение на Йордан Стоилов Иванов следвало да обърнат внимание верни ли са неговите твърдения. И базата, върху която сега се работи по целия свят, всъщност е подсказана от изследванията на българина. “В заключенията си учените отново ще стигнат до дакомизийците и шопите” – категоричен е академикът днес.
Щатският проект по изследване на човешкия геном от 2002 г. развенча Дарвиновата теория защото се доказа, че съвременният ХОМО САПИЕНС не е произлязъл от маймуна, и че не е потомък на неандерталци, а се е появил преди не по-малко от 150 000 години. А геномът за българите от същото изследване, кодиран с маркер ЕМ78-алфа, регистрира 21% от съвременниците ни като потомци на етноси, живели по българските земи преди 7 800 години. Коментарът на акад. Йордан Иванов е, че процентите са доста повече от 21%. Защото представителите само на един от етносите на България – шопския имат корен, който превъзхожда останалите. Неговите специфични проучвания и изследвания от 1975 – 1980 г. не само кореспондират със съвременните констатации по изследванията на човешкия геном, извършени от руски и американски екипи, но ги изпреварват значително във времето. Генетичният код на човека е регистриран до момента в Интернет чрез над над 50 терабайта информация, което според програмистите на USA “проектите представлява своеобразно информационно “Цунами“, с данните за аденин, тимин, цитозин и гуанин – A, T, C и G – четирите нуклеотидни бази в човешката ДНК, които изграждат гените, формирайки личността и поведението на хомо сапиенса. А новостите за секвенирания геном изискват огромни инвестиции във високите технологии.Защото само като пример днес едно изследване на човешкия геном с участие на корпорация CELERA Genomics, струва $3,000,000,000. Целите на подобни начинания се свеждат до компютерен анализ, извеждане данни за физическото и функционалното картиране на човешкия геном, изясняване на молекулярната диагностика и идентифициране на нови гени както клониране и секвениране. Стига се до търсене на нови гени в човека на база биоинформатика; до установяване на cause-and-effect на генетичните отношения и извеждане ролята на индивидуалните гени и техните мутации и пр. Но да се върнем към българското изследване, в което констатацията е, че доминантният ген е съхранил през хилядолетията принадлежността на сънародниците ни към същите онези най-древни племена, с гени на дакомизийци, сапейци, сапи /шопи/ – най-старото автохтонно население на Балканите от Мизия и Дакия, стартирало произхода на древните българи. Българинът доказа, че дакомизийците и балтоилирите са първите най-устойчиви етноси на Балканите, което е потвърдил в края на 80-те години на миналия век и етнологът проф. Петър Петров, определил съвместно с антрополози, че самият изследовател – акад. Йордан Стоилов Иванов е личност – феномен, съхранил чертите на непроменяем дакомизийски генотип на 6 900 години.
Доктрината на Йордан Стоилов Иванов, в контекст на тезата за доминантния и рецесивен ген, провокира още едно тайно изследване на група антрополози от академичните среди на България през 80-те години на миналия век, които установили, че тогава на Балканите живеят 65-66% представители на дако-мизийците от югоизточния подрасов, 12% средноевропейски под расов тип – / гети – готи/ – обозначени като славяни, 6-8% средноазиатски под расов тип и др.
Проектът по мегагенното изследване на Ай Би Ем ,“Нешънъл географик” и фондация “Уайт” третира също и въпроса оставили ли са легионите на Александър Македонски/дако-мизиец по майка/, своето семе – генетични следи по маршрутите при завладяването на Изтока и Азия. По този повод Акад. Йордан Иванов припомни, че войските на Алаксандър Велики, описвани в римските и гръцки хроники като “елини” съвсем не са били такива. Само наемниците гърци наброявали не повече от две – три хиляди. Докато важно е друго, че в земите на Бактрия тогава по време на походите се заселват над 100 000 дакомизийски войници на Александър. Те също оставят своя корен и ген пак там – в Партия, Бактрия и Индия.
Българската археологическа находка на човешки кости от 2004 г на жена на 8 000 години ,в района на Враца провокира антропологични изследвания за които още един български учен – корифеят антрополог и директор на института по антропология при БАН – проф. Йордан Йорданов коментира: “Резултатие от изследването на костния материал са известни само на ограничен кръг учени. Те никога не са били предмет на широко обсъждане. А данните, на фона на данните за историческото и културното развитие както и религиозните схващания през различните епохи, представят физическите типове хора, сведения за заболяванията и травмите, оставили следи върху техните кости и лечебните ритуални въздействия върху тях”. По подобен повод проф. Йордан Йорданов изготвя мостри възстановки на образи чрез пластична антропологична реконструкция. Измежду най-интересните му шедьоври са реконструкции на главата на владетеля Севт ІІІ и на дакомизийска принцеса от преди 8 000 години.
През ХХ век шведският учен Улоф Исаксон по научен път доказа, че от сърцето на Балканите стартира развитието си първата евроцивилизация, защото тук преди 7 – 5 000 години, в поречието на реката Итил /днешен Дунав/, в Мизия и Дакия са се появили най-старите рудодобивни центрове на света.
През 80-те години на ХХ век акад. Йордан Иванов доказа, че първите исконни местни етноси – дакомизийци, сапи и сепи първи опитомили овцата и козата, развивайки скотовъдството. Херодот може би малко е “позабравил” величието на сапите – сепеи, но все пак е описал как представители на племето сепеи станали участници в походите на Ксеркс срещу Елада. А други стари автори като Евстатий Византийски и Страбон отъждествявали сепите със САИ И СИНТИИ. Същият етнос, чийто днешни потомци са шопите, /според акад. Йордан Иванов/ е съществувал от времето след третия потоп.
Немалко европейски историци от небългарски произход традиционно пренебрегвали особено важните исторически събития на древността, прередактирайки историята на най-древните народи по изгоден за властимащите начин. Длъжни сме да отбележим, че автохтонните жители на Балканите – дакомизийци, сапи – сапейци,фриги, пеласги, българи – болги освен че залюляват люлката на най-старата евроцивилизация, създават 22 империи и над 50 държави.
Съвременните историци правят едно буквално обезкостяване на Балканите от дакомизийско население, формулирайки тезата едва ли не, че всички те в древността са били траки, което е абсолютно неправилно и невярно! И интерпретацията, че населението на Мизия и Дакия е тракийско е невярно. Тази грешка на старите хроници е била използвана манипулативно впоследствие и от някои съвременни историци. Тези събития още от най-дълбока древност са предшествани от миграцийте, демографските експанзии и гигантски катаклизми, състояли се преди Ноевия потоп и предшестващите го всичките общо осем. Така преди 70 000 години били разкъсани родословията и се образували първите най-стари народи. А пословичната войнска доблест на дакомизийския и сапейския етноси, станала в хилядолетията пример за подражание. От изследванията на акад. Йордан Иванов става ясно, че първото българско царство, регистрирало темел в континента Европа много преди останалите европейски монархии е основано на Балканите. Според учения, древните ни корени тръгват като спирала от земите на Балканите след третия библейския потоп. Така представители на местни балкански етноси достигнали в разселенията плодородните земи на днешна Персия /Бабилон/. Щрихирайки териториите на нашите предци, след последното разселение през Месопотамия, акад. Йордан Иванов съобщава: “ Тези етноси /потомци на палеоевропейците/ след последвалото разселение от Месопотамия, заживяли в райони около езерото Байкал, на територииите на днешна Монголия, Бурятия, Турфанската планина, Горен Енисей, Ордос, Об, Саяно-алтайския край, Ферганската долина, в старите територии на Согдиана и Бактрия – територии на Кушанската империя. Впоследствие част от етносите мигрирали в някои райони на Северозападна Индия, по долините на реките Инд, Нармада, Ганг, после в територията на днешните Афганистан и Пакистан. Част от мигриращите се придвижвали в посока на Гаркана – днешното Каспийско море”.Предците- един и същи народ, пътували, мигрирали, завземали територии и земи на днешна Персия, Индия, Южен Сибир, Крайбайкалието, Монголия, Бурятия и Китай и оставили своето семе, култура, обичаи, традиции – тъкачество, животновъдство. Това бил пътят на цели поколения жреци, философи, военачалници и поети, чиито потомци след време се върнали за да преоткрият отново родината в земите на Балканите. Но те създавали по пътя великите държави – Бабилон, Империите на хонори, кушани. Така тезата на акад. Йордан Иванов за Балканския произход на българите ,след разпадането на държавата Бактрия се подкрепя с данни от Кушаните – потомци на едно от петте племена ЮЕЙДЖИ. А потомците на Кадфиз І и Кадфиз ІІ /45-78/ и владетелите КанишКА/98-123/ регистрират империи и царства, завладели почти цяла Индия. Едно от тях се е назовавало Тохаристан. Империята ВасишКА, империята на Мао Дун и неговия син Кхан Юи Лао Шан, империята на Кардама Ила, Хазария с Карабулгар, Бурджан в Кавказ, Стара Велика България на Кхан-балтавар Кубрат Първи Велики, от която произлизат Дунавска България, Първото българско царство, Волжско-камска България, временната държава Дуло, ситуирането на българите на Алцек в района на Ровена, Джунгурия и др. Безбройни са топонимите, антропонимите и всички онези наименувания и обозначения на племената, известни в историята като кушани, балгАРИ, балхАРИИ – потомци на АРИИ, царски скити /сармати/ кермихионити, хони, куни, хуни, хунити, булгАРИ, котраги, утигУРИ, оногУРИ, оногундУРИ. И ако днес за хуните, преминали от Азия в Европа, през Азовско море, което в много древните времена както твърди акад. Йордан Иванов “морето им било до колене, за да могат да преследват готите, техни братовчедни племена”,/защото от стотиците синове и дъщери на древните вождове се раждали бротовчедните поколения на предците, формирали народите/.
В китайските анали откриваме данни за “хуните на Севера” живяли на север от Китай, а също и данни за Империята на хонорите с генеалогия на почти всички нейни владетели.
Тезата на акад. Йордан Иванов е, че българите са създали първата империя на света по течението на реката Итил – /Дунава/. Нейният родоначалник, обявен за цар на света бил именуван “Лугал –Калама” и титулован император, според “Анонимния хронограф” от 333 – 334 г.той бил владетелят, създал първата огромна империя със земи от Месопотамия до Средиземно море, Египет, Индия – митичният древен Зиези. Подобен факт цитира и акад. Сергей Иванов, в издадената от Академия МАБИК през 2005 г. “Праистория на древните българи”, където на стр. 228-229 четем: “Мизи, меси или миси, известни като българи, това съчетание е било широко разпространено в старите хроники, още повече,че ЗИЕЗИ е и неправилен прочит на”Мезий”, т. Е. “Мизиецът Мезий или Мезей”. Според акад. Йордан Иванов императорът Зиези /Миези/ произхожда от Мизия и е живял много по-рано от периода, в който го поставят съвременните историци /2 750 – 2 726 г./ Пр. Хр.За същия владетел се знае, че със своите невероятни воини подчинил огромни територии и над 30 племена и народи. Синовете му Хайтал и ХуРусан отвели народа Ху Хунори/”Могъщите господари на света”/,в земите на хуните-ефталити или в днешните територии на Балхара и Бактрия, където впоследствие са се е формирали източната -монголоезична група Жун и западната – ираноезична Ху. И същата тази ХУНСКА ИМПЕРИЯ регистрирала владетили,- носители на гена на най-стария династичен род в света – рода “Дуло”. “И ако цевта на пушка или на каквото и да е огнестрелно оръжия се нарича ДУЛО” , както се изразява метафорично акад. Йордан Иванов – “от същата цев на рода Дуло били изстреляни българските гени в един красив фойерверк във вековете, от който чрез аристократични бракове, кръвта се е предавала във всички европейски династии. Включително и на австрийските Хабсбурги, френските Бурбони, немските Хохенцолерни, английските Уиндзъри и пр. И днес, във вените на много потомствени европейски крале, кралици, монарси и аристократи от родовете на Полша, Англия, Дания, Швеция, Чехия, Унгария, Румъния, Черна гора, Испания, Италия, Белгия, Гърция и Франция продължава да тече същата тази забравена кръв на първите европейци , кръвта на най-стария династичен род в света. Затова ние българите никога не трябва да забравяме, че сме основали българско царство в Европа много преди всички останали монархии и не е правилна формулировката, че днес едва ли не трябва да се приобщаваме, а трябва да лигитимираме исконното си право на постоянно присъствие, което генетично и исторически по право абсолютно ни принадлежи”.
Сведения за империята на Хунорите вече са открити не само в хрониките но и от китайските археолози за което свидетелства разкриването на древния град ТONGWANGCHENG /ТОНГВАНГЧЕНГ/ от 419 г. пр. Хр, строен от хуните XIONG NU – КСИОНГ НУ.
/Бел ред.: Става дума за т. Нар. “Мъртъв град” на тюркоговорящите хунски племена. В китайската преса и във в. “Дер Бунд” от датата 7.10.2002 г. същият град е отъждествявян многократно с Фенкис от пепелта, изровен от пясъците на пустинята в целия му древен блясък. Този град бил изграден в китайската империя от най-древната етническа група в света. Такова определение на откритието на града TONGWANGCHENG /ТОНГВАНГЧЕНГ/ даде и китайският учен и изследовател Чжоу Шугуан – председател на китайското дружество за най-старите градове. Владетелите на същия град воювали някога с император Цин Ши Хуанди /династия Цин/, в периода 212-207 г. Пр. Хр., стартирал строежа на Великата Китайска стена, отбранявала древен Китай от Империята на Хунорите. И императорът Мао Дун както и синът му Кхан Юи Лао Шан също регистрират огромен възход на империята. /
За изясняване факти и източници, които биха били полезни на историците, както и генеалогията на прабългарите, акад. Йордан Иванов препоръчва да бъдат проучени взаимоотношенията между владетелите на китайската империя и “белите северни варвари” /хонорите/. Той съветва да се прочетат в оригинал произведенията на Си Ма Цян, Фан Цяо, Цзин Шу в “История на династиите”, Юй Хуан и Вей Леу /”Виейският обзор”/, Бан Гу, Цян Хан Шу /”История на старата династия Хан”/ и Сюи Тянлин, Сихан Хуияо /”Обзор на западната династия Хан”/.
В миналия век, британският учен Колин Ефрю назова 6 килограмовото златно съкровище, открито в България от Варненския некропол “ най-старото злато в света” от преди преди 5 000 години, акад. Йордан Иванов уточнява още, че то е много по-старо. По стара във времето е и находката от времето на дакомизийците в Родопите Перперикон, за която проф. Николай Овчаров твърди, че е свързана с крито-микенската култура. Заради уникалните археологически открития, в края на ХХ и началото на ХХІ век, в района на Старосел, Татул, в Долината на царете, на тракийския град и царската резиденция на одриския владетел Аматок под връх “Кози грамади,” в Централна средна гора и във Врачанско, древната история трябва да бъде препрочетена и пренаписана . Защото това е история на изключително важните федерални древни царства на Одрисите, Сапеите, Бесите и Медите. Академикът посочва, че неправилно учените ги датират /отнасят/ към І хилядолетие пр. Хр. А всъщност те са много по-стари. Това са предци на легендарния цар Резос, на тракомикенеца цар Агамемнон, на поета-жрец Орфей, на Тамирис от Тракия/Омир/. Легендите за тези велики мъжа вдъхновявали древни поети, философи и хронисти като Вергилий, Овидий, Еврипид и др. А жреческите царски родове на дакомизийски оракули регистрирали трайно присъствие и в прочутото Делфийско светилище до 355 г. Синът на Музей Евмолп пък станал родоначалник на династията Евмолпиди, владетели с резиденция /според Д. Чиликов/ в северната част на Пловдивския Тримонциум. Цар Спарток се счита за основател на династията на Спартокидите . Други известни велики владетели от дако мизийски произход били цар Перисад/344-310/, Евмел/309-304 г./, Спарток ІІІ /303- 283 г./, Полемон, Аспруг и Митридат VІ, брат на Котис. От династията на Котис и Савроматите имало дакомизийски владетели, управлявали през ІІ и ІІІ век. Потомък на цар Реметалк дори станал архонт на Атина.
Известни поети от дакомизийски произход били създателите на басните – Езоп и Федър. Брат на великата древна поетеса Сафо се оженил за прекрасната тракийска принцеса Родопис, станала впоследствие съпруга на фараонаЯхмос ІІ ,/в периода 569 – 525 г. пр. Хр/.
Българските археологически разкрития в Българската долина на царете от края на ХХ и началото на ХХІ век доказаха, че страната ни е истински Клондайк за археолозите. Разкриването на бронзовата глава на владетеля на одрисите Севт ІІІ и златната му маска е по ценна и тежка дори от знаменитата маска на Тутанхамон, Агамемнон/вожд и цар от дакомизийски и микенски произход/, продължават да бъдат предмет на дискусии. Знае се, че великите царе Севт и Спарток, живели по нашите земи са секли свои монети много преди гърците и римляните. Това е ставало в монетарниците на Севтополис и Кабиле. Другата изключителна важна сензационна находка от лятото на 2005 г. е разкрита от екип на НИМ, ръководен от проф. Даниела Агре при разкопаване на две от десетте могили край с. Златица – Елховско. Разкрит е също и некропол на царя – жрец на одрисите Керсеблепт, погребан в ІV в. Пр. Погребението е пищно – владетелят е със златен венец, с пълни бойни доспехи, с масивен златен царски пръстен печат и с дарове – сребърни ритони с формата на еленова глава. Находката включва и четири великолепни сребърни фиали и перфектно изработени бронзови и керамични съдове. Коментирайки разконсервирането на некропола, академик Йордан Иванов припомни персонажи от надписи и сюжети, върху великолепните Рогозенски сребърни и златни фиали и чаши, общо 165 на брой брой, изработени от местни дакомизийски майстори, гравирали надписи върху историческите предмети са от времето на Одриското и Сапейските царства . В част от предметите, върху 11 фиали и кана се откриват имената на владетелите Керсеблепт, Котис, Дислояс, а също и името на селището Ергиске.. В същата уникална колекция на Рогозенското съкровище, открито от тракториста Иван Димитров на 43 км. североизточно от Враца през 1985 г. между реките Огоста и Искър е разчетен надписа: “Владетелят Котис направи…”.
Сапейската династия също е регистрирала уникална история на Балканите. За съжаления от нея са известни доста постни факти. Пръв в аналите Херодот цитира името на племето Сапеи, описвайки ги като участници в похода на легендарния Ксеркс срещу Елада. Евстатий Византийски и Страбон обозначили сапеите като САИ и СИНТИИ. Тук е мястото да споменем, че във времето на македонския цар Персей е царувал Абриполис и още един сапейски владетел, именуван също като одриския цар Котис. Той бил баща на Раскос и Раскупорис и брат на Реметалк І. Някои от Сапейските владетели били съюзници на Рим. Техният авторитет е рагистриран в множество декрети и актове на Рим и Атина от онова време. В Атинския национален музей се пази и мраморна глава с изображение, идентично с изображение върху сечените монети от времето на царете Котис и Раскупорис, последният убит от беския жрец на Дионис –Вологез, ръководил въстанието на бесите срещу Рим 15 – 13 г. пр. Хр. Известно е, че сапейската династия на цар Раскупорис подчинила одрисите и бесите.
Един друг учен и дипломат – известният френски консул в София от времето на Руско-турската Освободителна война /1877-1878 г/ Луи Леже определя като диахронна тезата за езиковото единство на българския език със Санскрит, поддържана и от някои наши възрожденски учени като Г. С. Раковски. Леже твърдял, че и най-старите запазени български текстове “Остомировите” и “Асемановото евангелия” са били написани първоначално на езика САНСКРИТ, интерпретиращ схващането за древното езиково единство на Мизия, Тракия и Македония.
Самият факт, че дакомизийци през старокаменната и бронзова епохи били измежду най- великите ваятели, ювелири, философи, жреци и владетели с огромен интелектуален и военен потенциал, извежда този древния етнос много по-напред в история, традиций нрави и поведение. По онова време според акад. Йордан Иванов дакомизийците са притежавали определено по-голям военен потенциал дори от Ахейска Гърция, Рим и Византия. Сапейците, одриси, дакомизийци и други местни племена съставяли мозъка и гръбнака на македонските, римски и византийски легиони, които марширувайки завладявали бавно и последователно земи по време на войните в Пелопонес, Илирия, Египет, Картаген и Палестина, Сирия, Епир и Месопотамия. Тези факти античните гръцки и римски автори умишлено прикриват и ги пропускат. Все пак до нас са достигнали информации от анали, описващи непокорните местни “планински хора” вдигали многократно въстания – сепите – /шепи =шопи/, сапей,които влизали винаги първи във бой и предпочитали смъртта пред робството. Цели 5 века упоритите шопи/сепи/, сапеи и дакомизийците се съпротивлявали на римляните, с което техните бойни качества по достойнство били оценени. С това войнската доблест на дакомизийския и сапейския етноси действително била пример за подражание на десетки велики императори, философи, поети, царе и сенатори от дакомизийски произход, стратези, магистрати, заемали върхови позиции в управлението на древна Македония, Рим и Византия и точно те съставлявали своеобразен мозъчен тръст и гръбнак на македонските, римски и византийски легиони, съставени в основата си от отдряди на местните непокорни дакомизийци, сапи, сепейци. Защото те винаги влизали в бой, предпочитайки смъртта пред робството.
Уважаваният гръцки историк Панайотис Кенеропулос прави следното заключение: “Римската империя е едно от най-удивителните явления в световната история. Тя станала гръцка държава, където безшумно без всякакъв натиск и съпротива се наложил елинския език, но императорите до момента, в който Симеон пожелал да стане наследник на Канстантин Велики не са били от гръцки произход, с изключение на Маврикий /582-602г./, Ирина Атенейска/797-802г./ и Михайл /811-813/г.
Акад. Йордан Иванов уточнява, че повече от половината императори на Рим и Византия както и, философи, поети, жреци- царе, велики пълководци, сенатори, учени са от дако-мизийски произход. “Ако бъде направено проучване на генома на монарси, ще се стигне до извода, че устойчивите и добре управляващи и днес владетели в света притежават този местен дакомизийски геном”. Но преди да цитираме техните имена следва да отчетем приноса на същия изследовател при дешифриране етимологията на наименованието “Траки” , залепено тенденциозно от Херодот на дакомизийските местни балкански етноси. Според него етимологията на наименованието “траки” идва от името на Великата Троя. Впоследствие то става етикет за миграциите на десетките племена, тръгнали на север и запад след края на прочутата баталия, описана в стихове от Омир. Името на траките е изведено от някои историци и като драки. Те са описвани в аналите и като дардани, заедно с пеласгите, строителите на Атинския Акропол. /Известно е, че Зевс е Пеласгийски бог, а не гръцки/.
Троянската война от 1200 г. Пр. Хр. се явява своеобразен разделен контрапункт във времето на древността, с кодирани истини за най-старата българска история. Според Бахши Иман в епоса на Волжките българи “Джагфар Тарихи” също има немалко данни за наименованието на древна Троя, което идва от Улуг Етреч – Велик Етреч – български топоним. Аналите на Тит Ливий описват най-подробно как след падането на Троя, дарданският вожд Еней, син /според легендаа/ на братовчеда на цар Приам – цар Анхиз и богинята Афродита, бил пощаден от елините заради доблестта и храбростта си.Съпровождан от вожда Атенор и част от оцелелите войни на цар Пилемен, загинал в боевете край Троя, хероят Еней тръгва с флота през Сицилия и достига града Лаврентум, когото нарекъл Троя. И както пише Тит Ливий:”повел Еней с флотата си свита от оцелелите троянски първенци, от енетите, понесъл отечествените пенати, взел със себе си баща си и сина си Юл Асканий, който пък станал родоначалник на цяла плеада римски императори и диктатори от рода на Юлийте и Цезарите. Еней воювал с племената Ритули и след немалко перипетии стигнал със съотечествениците си до града на цар Латин – Лациум, където се сгодил за неговата дъщеря Лавиния. Цар Латин паднал посечен на бойното поле във войната с Турн. След смъртта му хероят Еней седнал на трона, оженил се за Лавиния и обединил местните племена със своите троянци. Според историческите анали Енетите, съюзници на Троя, водени от вожда Атенор, които също съпровождали Еней били племе от Пафлагония /от Мала Азия/, заселили земите в областта около днешния град Венеция. Хероят Еней посмъртно бил обожествен, докато синът му Юл Асканий/син на Креуза/, основал в подножието на Албанската планина легендарния град Алба Лонга”. Генеалогията на рода на Юлиите върви пряко чрез Юл Асканий, Силвий, Латин, Алба, Атис, Капис, Капет, Тиберий, Агрипа, Рому, Силвий, Авентий, Прока, Нумитор с дъщеря Рея, Амулей. Юл Асканий бил почитан като родоначалник на римския род на Юлийте и точно н негови потомци били и императорите ЦЕЗАРИ – Гай Юлий Цезар/100-44 г. Пр. Хр/ , осиновеният син на Цезар – Октавиан Август – първи принцепс, управлявал от 27 г. Пр.н.ера т 23.09. – 63 г. до 19.08. през 14 г. пр. Хр. Междувременно след смъртта на сепейския владетел Реметалк, император Октавиан Август разделил земите на Балканите между сина му Котис и брат му Раскупорис. Следващият император Тиберий никак не бил очарован от тези обстоятелства. Тогава Раскупорис устроил нечуван пир и с измама подмамил брат си, оковал го във вериги като впоследствие го убил. В Рим пред Сената, съпругата на владетеля Котис Антония Трифена обвинила последния в братоубийство. Пак във времето на управлението на същия Октавиан Август, известният Агрипа е нарисувал една от най-важните римски стратегически карти на Балканите. Върху нея областта Мизия е била обозначена като провинци,я с привилегии и особена значимост. По тази карта легионите на пълководеца Марк Лициний Крас замарширували марша на завоевателите и воювали с мизите. В чест на една своя победа край Цибрица те преименовали древната Рицария в “Мизия”. Дакомизийците оказвали най-жестоката съпротива при колонизаторския марш на римските легиони както това описва Елий Кат. През 4 в. от н. ера мизийският консул Гней Корнелий Лентул депортирал 50 000 роби от бесите и гетите в Мизия. Тези гети в други анали са като мизи. Така постепенно Мизия се превръща в една от най-важните римски провинции. Българската историография е регистрирала в земите на Мизия строежа на най-прекрасните древни императорски имения фундиите.
Тацит и други древни автори описвали въстанието на предците на днешните шопи срещу Рим като “Въстание на най-могъщите планински непокорни”.
Данни за синовете на дакомизийката Антония Трифена илюстрират, че синовете й били тачени и почитани в Римската импария като царе във времето на император Клавдий. Администрацията на Клавдий е запазила титлите и част от правомощията и привилегиите, с които са се ползвали царете на древната сапейската династия. Във времето на император Нерон, потомците на Сапейските владетели не само придобивали римско гражданство,катоТиберий Клавдий Епитайкент и Тиберий Клавдий Реметалк, но и съхранили царските си титли. По време на царуването на император Гай Калигула, същият изпратил за цар на Армения дакомизиеца Полимен, а сина на цар Аматокъл станал архонт на Атина.
Римски императори от дакомизийски произход, /според акад. Йордан Иванов/ били още Гай Юлий Вер, Максимин Тракиец – син на овчар и наставник на Александър Север, Гал/251-254г./, Диоклетиан /284-305/, Константин Велики /306-337/,роден през 274 г. в Нисос/Ниш/, живял с благородното намерение да премести столицата Рим в Сердика/София/, където се намирала неговата родова резиденция. Мизиецът Флавий Аеций /роден през 390 г.в Дорострум – Силистра/, син на Гауденций, Валерий Корвус Марк, знаменитата Мария Медичи, потомка от царския род на племето меди. Велик римски гладиатор от племетои меди бил Спартак – фаворита на най-известното въстание, вдигнато от робите в Рим. Други известни от онова време гладиатори от дакомизийски произход били Битус, Бакаин, Стунозис, Атик и Келедос.
ВИЗАНТИЯ. Сестрата на император Теодосий ІІ, императрица Пулхерия се омъжила за сенатора от дакомизийски произход Марциан, роден 391 г. и именуван впоследствие Лъв І. Неговият внук Лъв ІІ също регистрирал императорско управление, въпреки дакомизийските си гени. От дакомизийски произход са били и т. Нар. Велики войнишки императори – Макгакиян/451-457./, Юстин І/518-527./, известен още като Управда, роден в с. Тавличево, Кюстендилско ,от Тиберий/578-582/.Известен пълководец дакомизиец бил и Юстиниановият довереник Велизарий . Императори от дакомизийски произход били Юстиниан І /527 – 565/, Юстиниан ІІ, Тиберий І и Фока, а сестрата на император Теодосий ІІ, Пулхерия е регистрирала брак със сенатора Марциан от Дакия, който впоследствие става император Представители на племето беси били император Лъв І и внукът му Лъв ІІ, син на Зенон и Аркадия. Дакомизиийци са били императорите Виталиан, Коментиол, Йоан Мистикон.
Лъв ІІ също регистрирал императорско управление, въпреки дакомизийските си гени. От дакомизийски произход са били и т. Нар. Велики войнишки императори – Макгакиян/451-457./, Юстин І/518-527./, известен още като Управда, роден в с. Тавличево, Кюстендилско ,от Тиберий/578-582/.Известен пълководец дакомизиец бил и Юстиниановият довереник Велизарий . Императори от дакомизийски произход били Юстиниан І /527 – 565/, Юстиниан ІІ, Тиберий І и Фока, а сестрата на император Теодосий ІІ, Пулхерия е регистрирала брак със сенатора Марциан от Дакия, който впоследствие става император Представители на племето беси били император Лъв І и внукът му Лъв ІІ, син на Зенон и Аркадия. Дакомизиийци са били императорите Виталиан, Коментиол, Йоан Мистикон. Хан Сабин, властвал на българския престол /765-766/ също бил от дакомизийски произход по която причина, вероятно и името му не е било отразено в Именника на българските ханове. Съпругата на хан Омуртаг /814-831/ и майка на синовете му Енравота, Звиница и Маламир също е местна мизийка/ от района на бившия гр. Фердинан. – Михайловград – днешна Монтана, кв. Виница.
Велик пълководец от 821 г. бил дакомизиецът Тома, ръководил въстание, потушено от хан Омуртаг. А дъщерята на цар Самуил Косара се омъжила за зетския княз Иван Владимир. Синът на цар Иван Владислав Траян оженил дъщеря си Мария за патриция Андроник Дука, брат на византийския император Константин, от която линия е родословието на българския цар Симеон Сакскобурготски. Потомък на вторият син на цар Иван Владислав Алусиян имал двама сина Василий и Самуил, а неговата дъщеря се омъжва за император Роман Диоген. Според византийски историци цар Петър ІІ Делян също бил мизиец както и драчкия цар Тихомир. Константин Бодин – седми син на зетския крал Михаил по майчина линия бил син на внучка на цар Самуил и на дъщерята на цар Самуил Косара. След 1211 г. дъщерята на цар Калоян Мария, кръстена на името на майка си – мизийската принцеса Мария /дъщеря на болярина Алцек от Кравуна/ става велика императрица в Константинопол и съпруга на Анри Фландърски, брат на император Балдуин. Елена – дъщеря на цар Иван Асен ІІ става съпруга на сина на императора на Никея Йоан Дука Ватаци. Още есна негова дъщеря Мария станала съпруга на Мануил Комнин – брат на императора Теодор Комнин. Братовчед на цар Константин Асен Коломан ІІ Асен се оженва за дъщерята на Ростислав Михайлович. Севастократор Калоян, братовчед на цар Константин се оженва за дакомизийската принцеса Десислава – изобразена като Българската Джоконда в знаменитата Боянска църква. Потомък на същия древен ктиторски род от времето на Второто българско царство е самият акад. Йордан Иванов. Друг представител на дакомизийския етнос е цар Мицо Асен. Цар Ивайло /1277-1280/ бил истински мизиец, роден в предпланините на Провадийския балкан. Друг средновековен владетел – цар Иван Асен ІІІ бил син на Мария, дъщерята на цар Иван Асен ІІ, който с цялата царска хазна емигрира във Византия през 1261 и получава владенията край р. Скамандър, в района на антична Троя. Дъщерята на царя – също Мария става кралица на Каталуния. Цар Смилец /1292-1298/ произхожда от знатен дакомизийски род с владения от Сливен до Копсис. От брака си с дъщерята на византийския севастократор Константин, брат на император Михаил VІІІ Палеолог се ражда синът му Йоан Комнин Дука Ангел Врана Палеолог. Цар Чоки /1299 г./ бил син на татарския хан Ногай, който след 1285 г. се оженил за дъщеря на Георги Тертер І. Цар Теодор Светослав, син на Георги Тертер бил син на дакомизийка, а негов наследник станал цар Георги Тертер ІІ. Цар Михаил Шишман, потомък на дакомизийци и кумани бил син на деспот Шишман, управлявал Видинска област. Неговата майка е внучка на цар Иван Асен ІІ, а съпруга му става Анна Неда, дъщеря на сръбския крал Стефан Милутин. Негов първороден син бил цар Иван Стефан /1330-1331/. Друг далечен потомък от рода на Асеновци бил цар Иван Александър, син на деспот Страцимир и деспина Петрица Кераца, оженил се за дакомизийката Теодора, дъщеря на влашкия владетел Иванко Бесараб от брака с която са синовете му Иван Срацимир и Иван Асен и дъщеря му Кера Тамар. От брака с еврейката Сара /Теодора/ се родили пет деца, включително и престолонаследникът Иван Шишман. Страцимир е коронясан за цар през 1337 г, а негова първа съпруга е дъщерята на сръбския княз Лазар. От този брак се ражда синът им Александър – известният в историята Искандер цар, приел исляма и управлявал огромни територии като васал на турския султан в Мала Азия. Вторият син на цар Иван Шишман – Фуржин Асен, загинал по време на рицарското сражение на крал Владислав Варненчек край Варна през 1444 г. Кера Тамар – сестрата на цар Шишман за да изпълни историческата мисия и да се опита да спаси България станала съпруга на султан Мурад.———————————–––-
Библиография:
1. “Въпроси по изучаване езика на животните и проблемите на Космоса”, научна студия от 1975 г. на акад. Йордан Иванов, специално подготвена за АН на ССССР.
2. “Праистория на древните българи”, акад. Сергей Иванов – издадената от Академия МАБИК през 2005 г.
3. “Велики римски и византийски владетели” – историческа студия на уважавания гръцки историк Панайотис Кенеропулос
4. “От основаването на града” – история на древе Рим, регистрирана в 35 исторически съчинения на Тит Ливий, коментиращ събития по създаването и възхода на Римската държава в превод.
5. Неизвестен латински хронограф от ІV в. пр. Хр. – Ватиканска библиотека.
6.Съчиненията “Енеида” на Вергилий и “Еподи” на Хорации в превод.
7. Епос на Волжките българи “Джагфар Тарихи” – първо руско издание.
8. “Българските ханове и царе – VІІ – ХІV век” – историко – хронологичен справочник, Йордан Андреев, държавно издателство “Д-р Петър Берон”.E-mail: [email protected]
Модел на човешкия геном .
- Turkish, Bulgarian ministers trade barbs over Israel
Bulgarian FM Mladenov says ‘no Bulgarian citizen has ever tried to challenge a blockade,’ upon which EU Minister Bağış reminds that the Israeli raid on the Mavi Marmara flotilla took place in international waters
Bulgarian Foreign Minister Nikolay Mladenov and Turkey’s EU Minister Egemen Bağış have traded pointed remarks over Israel after the visiting official deplored Ankara’s expulsion of the Israeli ambassador.
“I do not think that sending away the [Israeli] ambassador is a good idea as it limits the opportunities for dialogue” to resolve bilateral tensions, Mladenov, on a two-day visit to Ankara, told reporters Thursday ahead of a meeting with Bağış.
Mladenov said that countries continued to keep ambassadors even in Syria to ensure that communication channels remained open despite the increasingly oppressive nature of the Damascus regime.
He said Turkey and Israel shared a deep-rooted partnership and expressed hope that the two countries would adopt “an attitude that will benefit the security of the whole region.”
Meanwhile, U.S. Ambassador Francis Ricciardone said Turkish-Israeli ties were “of critical importance” in the region and voiced expectation for speedy normalization. “The door of diplomacy must definitely remain open,” he told reporters.
Bağış responded to Mladenov and said Bulgaria would have considered similar sanctions if its nationals had been killed in international waters with no apology forthcoming after more than a year.
Mladenov then remarked that “no Bulgarian citizen has ever tried to challenge a blockade,” prompting Bağış and his aides to remind him that the Israeli raid on the Mavi Marmara ferry took place in international waters.
A senior aide of Bağış said Mladenov’s assertive tone was apparently because of his reportedly Jewish background, but played down the incident, saying that it did not overshadow the working lunch that the two ministers had afterward.
“The atmosphere at the lunch was very sincere, even cheerful. If we are to be offended each time by such remarks, we wouldn’t be able to carry out any negotiations,” the official told the Hürriyet Daily News.
Mladenov emphasized that he was a friend of both Turkey and Israel, and said he worried that the crisis between the two countries might have an adverse impact on the region at a time of already simmering tensions in Arab countries. k HDN
Източник: „Hűrriyet Daily News”
- Спелваме българския, назначават ни с английски
Две в едно за езиковите абсурди, с които медиите ни заливат
„Инспектор Бекет. Бъ-Е-Къ-Е-Тъ.“ На този бисер се натъкнах преди една-две вечери, докато се приспивах със стари кримки по Нова телевизия.
Божичкооо! Представяте ли си да „спелвате“ по букви името си, ако някой не ви чува добре по телефона или пък да обяснявате някому непознато понятие по този начин? Питам се как ще улесня чужденец или недочуващ, ако му се представя като Съ Въ Е Тъ Лъ А?! Та това е по-объркващо и от най-неясния изговор!
За жалост, заразата е плъзнала, горният пример е само резултатът от неадекватното преподаване на родната ни реч, което рои тези преводачески „постижения“.
Вчера, в Международния ден на грамотността, телевизиите пак блеснаха с препитване на случайни граждани по правопис и правоговор. И Милен Цветков се отчете, и ТВ 7 не останаха по-назад. Но този път престъплението към езика лъсна по Би Би Ти. Тийнейджърки се опитваха да отговорят как се пише не знам. Резултатът? Съмнявате ли се? Пише се нъ-е-зъ-нъ-а-мъ!
Да поясня. Предаването на определена дума по букви е ненужно за нашия език, защото ние и бездруго си пишем думите, както се произнасят, най-общо казано. За разлика от английския. Ако ще обясняваме на някого нова за него дума или ще улесняваме човек да ни чуе по-добре, ние скандираме, или разделяме думата на срички (това, разбира се, е условно). Пример: фамилията ви е рядко срещана, човекът отвъд гишето не ви е чул правилно при първото произнасяне. Повтаряте: Пи-щи-ков. Кал-пак-чи-ев. И така нататък. Не Пъ-И-Щъ-И…!!!
Заглавие от ladyzone.bg ме хвърли в тъча преди седмица. Вижте: „За аурикулотерапията. Аурикуло… какво?“
Невръстната преводачка, окичена с титлата „редактор“ в женския сайт, дори не е в състояние да разбере, че ако българин – носител на българския език – стигне до „аурикуло“, то той ще е „преодолял“ трудната дума. Защото в случая не терапия е новото, непознатото понятие, в което човек би могъл да се „спъне“, а именно „аурикуло„, първата съставка на тази сложна дума. Терапия няма как да озадачи средноинтелигентния ви читател, драги ladyzone-ки. Трябваше да напишете: „За аурикулотерапията. Каква терапия?“
Но докато из медиите назначават хора, знаещи английски, но незнаещи български, нещата ще стават все по-трагични.
И само законова терапия би могла да промени това!
Светла Иванова,
Kulturni-novini.info
- Терористична заплаха в САЩ за годишнината от 11 септември
Властите в САЩ предупредиха за реална терористична заплаха преди десетата годишнина от атентатите на 11 септември.
Заплахата е насочена към Ню Йорк и Вашингтон – градовете, които бяха ударени при атентатите през 2001 г., когато загинаха близо 3000 души. Това е заявил пред Ройтерс източник от правоохранителните органи, пожелал анонимност.
Властите издирват двама или трима души, заподозрени във връзка с терористичната заплаха.
Президентът Барак Обама разпореди удвояване на мерките за борба с тероризма. Представител на Белия дом заяви, че Обама е бил уведомен за заплахата в четвъртък сутринта, но подчерта, че мерките за сигурност вече бяха повишени в навечерието на годишнината от атентатите.
„Въпреки това президентът нареди на антитерористичната общност да удвои усилията в отговор на тази правдоподобна, но непотвърдена информация“, заяви той.
Мерките за сигурност в Ню Йорк са повишени заради съобщението, заяви кметът Майкъл Блумбърг.
„Полицията разполага допълнителни ресурси из града и предприема мерки за гарантиране на безопасността, някои от които може да сте забелязали, други – не“, каза Блумбърг. Той все пак заяви, че хората не бива да променят обичайния си ритъм на живот.
Кметът на Ню Йорк посочи, че заплахата не е потвърдена, но въпреки това е правдоподобна и предупреди гражданите да бъдат бдителни.
Други източници на Ройтерс също отбелязват, че, макар конкретна, заплахата не е потвърдена и в крайна сметка може да се окаже недостоверна.
Министерството на вътрешната сигурност, което само преди седмица заяви, че не разполага с достоверна информация Ал Кайда да планира атака около годишнината, отказа да даде подробности за заплахата, отбелязва Ройтерс.
Източник: Dnes.bg
- Wikileaks: Българските служби пазят интересите на богатите и властимащите
Секретната информация като разменна монета за политическа корупция
Българските практики за събиране, проверяване и споделяне на информация са анализирани от посланик Джон Байърли през 2007 в секретен доклад до Държавния департаментс най-висока степен на класификация [07SOFIA1284]. Докладът е изготвен по запитване от Вашингтон, формулирано в грама, която не е налична в Wikileaks [07SECSTATE133921]. Освен отговорът от София, в публикуваните от Wikileaks доклади се откриват отговорите на още 23 посолства на САЩ.
Обменът на данни между българските институции е мотивиран от политическа корупция. Българските агенции по-охотно обменят информация с чуждестранни ведомства, отколкото помежду си, но за сметка на това пазят ревниво интересите на богатите и властимащи българи. Корумпирани български полицаи използват партньорска информация, за да прикриват укриващи се от правосъдието. Освен това е нещо нормално от службите да тече класифицирана информация – това са шокиращите изводи от доклада.
България не поддържа свой национален списък на терористи е първото заключение в грамата. В друг, по-ранен доклад [06SOFIA1656] това също е подчертано и е уточнено, че българските служби ползват европейски източници и такива от ООН, за да идентифицират терористи и терористически организации.
В доклада са изброени по-важните бази данни, с които оперират българските служби. НСС (сега ДАНС) разполага със списък на лица под наблюдение, в който се проверяват влизащите в страната. Контактите на посолството обаче отказали да кажат колко имена съдържа тази база данни, а американците не са сигурни, че разузнавачите ни знаят колко са фигурите на организираната престъпност вписани в нея.
Имиграционните служби и гранична полиция имат достъп до две компютъризирани бази данни: Автоматичната информационна система за издирвани лица и Автоматичната информационна система за граничен контрол, научаваме от грамата. Последната система очевидно е била описана и в друг доклад от 2006 г. който обаче също не се открива в Wikileaks.
Вътрешното министерство поддръжа компютърна база данни с информация за издирвани лица, откраднати коли, невалидни документи, оръжия, валута и други вещи, които имат уникален идентификационен номер. В тази база могат да търсят информация граничните полицаи и полицейските управления, които също така могат да я допълват.
НСС има агенти за свръзка във всички полицейски агенции, така че е твърде възможно информацията да се използва и за разузнавателни нужди, и за нуждите на правоохраняването. Посланикът обаче уточнява, че не е могъл да потвърди тези практики.
Българските правителствени агенции обаче нямат обща консолидирана база данни и поддръжат отделни информационни масиви. Тази информация не е новост и е илюстрирана от мъчителната сага на Единната информационна система за противодействие на престъпността (ЕИСПП), която след 16 години изграждане и похарчени 20 милиона лева отново е записана като „неотложна мярка“ в поредния правителствен екшън план за справяне с критиките на Европейската комисия.
България има подписани споразумения за обмен на информация за имената на пасажерите (системата PNR). Усъвършенстваната Система за Информация за Пасажерите (APIS) и Интерактивната Усъвършенствана Система за Информация за Пасажерите (IAPIS) са били ефективни за откриване на заплахи за националната сигурност. Възможно е обаче корумпирани полицейски служители да ги използват, за да помагат на укриващи се от правосъдието, предупреждава посланикът.
Най-интересен е параграфът, в който Байърли дава оценка на партньорските процедури за обмен на информация.
Когато американците се обръщат към българското правителство и подчинените му агенции като към партньори, те трябва да се съобразяват с политическите реалности и като по-приложим се налага подходът „разходи/ползи“. Това е така, защото корупцията, в смисъл на партийни взаимовръзки, остава голям проблем и отразява политическите, културните и понякога личните чувствителности, когато се търси информация за български граждани. Байърли смята, че това се дължи частично на конституционални ограничения, частично на спомена за злоупотреби през комунистическата епоха и частично на културата на фаворитизъм и защитаване на богатите и разполагащите с власт.
В случаите, когато американците търсят информация за български граждани, замесени в нещо или защитаващи свои интереси, вероятността информацията, методите и средствата да бъдат компрометирани е изключително висока – предупреждава Байърли. Ако обаче американците искат информация без връзка с българските интереси, тогава може да се разчита на изключително сътрудничеството и сигурен обмен на информация.
Подобна оценка е дадена от Байърли и в грама от 2005 г., посветена на тогавашния главен секретар на МВР Бойко Борисов. Според посланика той е бил изключително отворен за сътрудничество с американците, но само за случаи, които не засягат фигури на българската организирана престъпност.
Защитата и неразпространението на информацията са заложени в писаното законодателство, което обаче рядко се спазва. Нещо повече, нормално е българските медии да получават класифицирани документи относно националната сигурност, които впоследствие се публикуват – отбелязва посланикът.
S E C R E T SOFIA 001284
SIPDIS
NOFORN
SIPDIS
S/CT KEN MCKUNE; CIA FOR NCTC
E.O. 12958: DECL: 10/31/2032
TAGS: PTER KVPR PREL PGOV PINR CVIS ASEC KHLS BU
SUBJECT: BULGARIA: INFORMATION ON HOST GOVERNMENT
PRACTICES - INFORMATION COLLECTION, SCREENING, AND SHARING
REF: A. A) SECSTATE 133921
¶B. B) 06 SOFIA 01656
¶C. C) 06 SOFIA 01703
Classified By: DCM Alex Karagiannis for reasons 1.4 (b) and (d).
¶1. (U) This cable provides information on Bulgarian
Government practices on information collection, screening,
and sharing. Responses correspond to questions listed in REF
¶A.
WATCHLISTING
¶2. (SBU) According to our contacts at the Financial
Intelligence Agency and other Bulgarian government entities,
Bulgaria does not maintain its own "national" list of
terrorists (SEE REF B).
¶3. (C//NF) Travelers entering Bulgaria are subjected to a
watchlist check. The database is maintained by the Bulgarian
National Security Service (NSS), the country's intelligence
service, which is part of the Ministry of the Interior (MOI).
(NOTE: There is draft legislation proposed moving the NSS
to a new National Agency for Security (NAS); NSS functions
and responsibilities on counterterrorism issues would not
change, but could be expanded.) Additionally, law enforcement
information is entered by the Bulgaria's General Police
Directorate for Combating Organized Crime. Our contacts
declined to disclose the specific number of records
maintained in the database, and we are not certain they
themselves have an accurate fix number when it comes to
quantifiable organized crime figures. Bulgarian officials at
all ports of entry have access to two computerized
immigration databases, the Automated Information System (AIS)
for "Wanted Persons" and the AIS for "Border Control" (SEE
REF C).
¶3. (SBU) The MOI maintains a computerized watchlist
database that includes information about wanted persons,
stolen vehicles, invalid identification documents and blank
IDs, weapons, currency and other items that have unique
identification. This database is connected to the AIS for
"Border Control," and all POEs have access to it. Persons in
the database are identified by name as well as other data.
The domestic sources of information for the MOI,s watchlist
and other databases are the National Police (including all
Police Directorates), the National Security Service, the
investigation agencies, the Prosecutor's Office and the
Courts. Every police directorate or service has access to
the databases and the authority to input the information into
the database. All POEs have access to and use INTERPOL,s
watchlist. Once Bulgaria accedes to the Schengen Agreement,
expected in spring 2008, Bulgaria's immigration database AIS
"Border Control" will be linked to the Schengen database and
to the EU visa database. Bulgaria has a bilateral watchlist
agreement with Romania for sharing border control information
and a contact bureau located at the Gyrgevo POE (on the
Romanian border). The bureau includes a shared information
database, which can be accessed by all relevant Bulgarian
agencies. Bulgaria also shares information with all
neighboring countries through a variety of Joint Border
Committees.
TRAVELER INFORMATION COLLECTION
¶4. (SBU) Bulgarian Border Police follow procedures outlined
by EU directives with respect to screening and control of
foreign travelers. Officials do not collect or maintain
travel information outside these guidelines unless is it
warranted by lookout guidance or directed by supervisors.
There are no different policies for air, sea, and land entry
and for domestic flights. There is no collection on domestic
travel. The Bulgarian Border Police collects traveler
information.
¶5. (S/NF) Formally, Bulgarian authorities require prior
coordination at the Secretary General of the Ministry of
Interior level as a starting point for case and information
exchange. Once this is established, further
coordination/information exchange occurs at operational
levels. Informally, established contacts exchange
information regularly, which expedites operational activities.
¶6. (S/NF) Bulgaria's National Security Service has liaison
agents embedded in all police agencies, thus it is highly
likely that the information is used for intelligence and law
enforcement purposes. We have been unable to confirm if
Bulgaria has any existing treaties to share Passenger Name
Record (PNR) data. Advance Passenger Information Systems
(APIS), Interactive Advanced Passenger Information System
(IAPIS), and electronic travel authority systems have been
effective at detecting other national security threats, but
such systems may be assets to corrupt police officials.
Their application to aid and assist fugitives should be noted.
BORDER CONTROL AND SCREENING
¶7. (SBU) The Government of Bulgaria employs software to
screen travelers of security interest.
¶8. (C/NF) Bulgaria employs machine readable passport
technology at air and land crossing points. Due to its
recent accession to the European Union on January 1, 2007,
EU citizens are permitted entry based on their national ID
cards or passports. Directives have been given to the Border
Police not to screen (pre-boarding passenger security check)
EU citizens unless a specific notice is published.
Non-Bulgarian citizens are screened by the verbal orders of
the Chief Director of the Border Police.
¶9. (SBU) Bulgaria's border police have access to
INTERPOL/EUROPOL systems for Red and Yellow notices, and have
policies regarding detaining undocumented refugees.
BIOMETRIC COLLECTION
¶10. (SBU) Biometric systems are in place at all POEs where
an AFIS (Automated Fingerprint Information System) station is
installed. The AFIS Stations are independent systems that do
not share information with the AIS "Border Control." The GOB
is working on a new border control information system that
will be available at all POEs and will be able to identify
people by fingerprints. Fingerprint readers and combined
optical and RFID (Radio Frequency Identification) readers
will be installed in all POEs. The GOB currently uses a
fingerprint identification system that is ICAO compliant.
Bulgaria presently issues passports with advanced security
features and a digitized photo, but with no other biometric
information.
PASSPORTS
¶11. (SBU) The GOB expects to start issuing biometric
passports in the third quarter of 2008. Replacement
passports are issued only for full validity. There are no
special regulations/procedures for dealing with "habitual"
losers of passports. Replacement passports are of the same
appearance and page length as regular passports. Post has
not seen any increase in the number of replacement or "clean"
passports used to apply for U.S. Visas, but has seen that
pattern in the past. Since Bulgaria joined the EU on January
1, 2007, the EU Border Police no longer stamp the passports
of the passengers who are coming to or going from other EU
member states. The Border Police stamps the passports of US
passengers coming from the U.S. and the passports of
passengers from any other non-EU country. Replacement
passports cannot be identified, they look exactly the same as
regular passports, and they have the same number series.
FRAUD DETECTION
¶12. (C/NF) Fraud detection efforts by the Bulgarian
authorities are not sufficiently aggressive. Although
Bulgarian passports and national identity cards have modern
security features and are extremely difficult to counterfeit,
avenues exist to present fraudulent documents to corrupt
public officials and receive valid Bulgarian residency and
travel documents.
PRIVACY AND DATA SECURITY
¶13. (SBU) The Criminal Procedure Code regulates the
procedure for questioning, detention, etc., and maintaining
of records anywhere in the country. The records are stored
in the case file for the duration of the proceedings, and
upon case completion the information is archived. Usually,
the archiving period is 20 years (Law on the National
Archives). If the records contain classified information,
that period could vary from two to 30 years, depending on the
security level (Law on the Protection of Classified
Information). According to the Law on Personal Data
Protection, Art. 4, personal data can be processed when
required by a statute; the individual has given permission;
it is required by a contract; the individual's life/health
should be defended; or it is in the public interest. The law
explicitly prohibits the processing of personal data which
would reveal the person's race or ethnicity; political,
religious or philosophical values or membership in political
parties or other organizations or associations; health
conditions, sexual life or the human genome.
¶14. (SBU) Databases may be created for different reasons on
the basis of laws, and depending on each specific law, there
would be a prescribed action allowing or restricting a public
notice of the new database. Each personal data administrator
is obliged to introduce at least the standards provided in
Regulation No. 1 of February 7, 2007 on the minimum level of
technical and organizational measures for an allowed type of
data protection. The Regulation establishes three protection
levels, depending on the risk assessment: basic, middle, and
high. Articles 9-31 provide detailed description of the
required protection standards.
¶15. (SBU) According to Art. 161 (4) et seq. of the Law on
the Ministry of Interior, and Art. 37s(3) et seq. of the Law
on Defense and the Armed Forces of the Republic of Bulgaria,
every person is entitled to ask for access and obtain a copy
of the personal data collected by security agencies without
that person's knowledge. Access could be denied if revealing
the information would pose a risk to the national security or
public order; compromise classified information; compromise
sources of information or the techniques for data collection;
or harm the legally defined powers of the Ministry of the
Interior. The denial can be appealed in the administrative
court. Different rules apply only to the extent information
is treated with different security protection. Raw data is
considered sensitive information, which is protected under
the Law on Personal Data Protection. On the other hand, case
files may contain classified information, which is protected
under the Law on Classified Information Protection. The Law
on the Ministry of the Interior (Art. 160) and the Regulation
of June 26, 2007 on police registration regulate the handling
of enforcement records. According to Art. 70(1) of the Law
on Bulgarian Identity Documents, data collected in the
Bulgarian identity documents database, except for
fingerprints, can be provided to Bulgarian citizens and
non-citizens as long as the data do not concern third
persons. Art. 71 of the same law allows the denials of
access to such data to be appealed in the administrative
court.
IDENTIFYING APPROPRIATE PARTNERS
¶16. (S/NF) When assessing the Government of Bulgaria and
its constituent agencies as a partner, the political
realities in Bulgaria are such that a cost/benefit method
approach is more applicable. Corruption, especially in the
sense of partisan connections, remains a problem, and at
times reflects political, cultural, and sometimes personal
sensitivities when involving Bulgarian citizens, stemming
from in part constitutional issues, in part, on historic
memory of communist era abuses, and in part on a culture of
favoritism that protects the rich and powerful. In cases
where a Bulgarian citizen is involved or has an interest to
protect, the likelihood that information, means and methods
would be compromised is extremely high. In contrast, without
a nexus to Bulgarian interests, then exceptional cooperation
and exchange will occur. Although written legislation
provides safeguards for the protection and nondisclosure of
information it is applied rarely. Moreover, it is
commonplace for the Bulgarian media to receive sensitive
documents concerning national security or law enforcement
matters and subsequently publish them.
¶17. (C//NF) There is no single consolidated database; all
government agencies have separate databases. Bulgarian
agencies do share information; their motives may be driven by
political favors/corruption as well as law enforcement.
Bulgarian agencies would rather share information with
foreign entities than amongst themselves.
¶18. (SBU) Bulgaria has ratified all major international
instruments on terrorism, extradition, and judicial
cooperation in criminal matters. Bulgaria recently joined
EUROPOL. On July 23, 2007, the EU Council General Affairs
and External Relations adopted the decision concerning the
accession of Bulgaria and Romania to the EUROPOL convention.
The decision entered into force on August 1, 2007 after
having been published in the Official Journal of the European
Union. Bulgaria participated in an official welcoming
ceremony in The Hague on October 3, 2007.
¶19. (SBU) Bulgarian law defines terrorism and terrorist
acts in line with EU legal and sentencing guidelines: Art.
180a(1) of the Penal Code: "Who, for the purpose of causing
commotion and fear to the population, or threat or compel a
body of the authority, a representative of the public or a
representative of a foreign country or of an international
organization, to do or omit something in the sphere of his
functions, commits a crime according to Art. 115, 128; Art.
142 para 1; Art. 216 para 1; Art. 326; Art. 330, para 1; Art.
334; Art. 334, para 1; Art. 337, para 1; Art. 339, para 1;
Art. 340, para 1 and 2; Art. 341a, para 1 - 3; Art. 341b,
para 1, Art. 344; Art. 347, para 1; Art. 348; Art. 349, para
1 and 3; Art. 350, para 1; Art. 352, para 1; Art. 354, para
1, Art. 356f, para 1; Art. 356h; shall be punished for
terrorism by imprisonment from five to 15 years and when
death has been caused by imprisonment from fifteen to thirty
years, life imprisonment or life imprisonment without an
option."
Beyrle
Източник: Биволъ
- 9-ти септември отново раздели депутатитe
Червените поискаха колегите им да станат на крака
Цачева: Това не е безспорна дата
Датата 9-ти септември отново предизвика скандал в парламента. Червеният депутат Янаки Стоилов предложи колегите му в Народното събрание да почетат паметта на загиналите по повод 9-ти септември. Днес се навършват 67 години от събитията през 1944 г. За едни те са въстание срещу фашистката власт, а за други преврат, довел до налагане на комунистическата власт.
Стоилов каза, че 9-ти септември е един необикновен ден в българската история, дата, която е следствие от участието на България във Втората световна война. Една дата, в която много хора са вложили своите амбиции за промяна не само в политическия, но и в социалния строй на страната, заяви социалистът. Според него датите, които са били разделителни, трябва да носят мъдрост.
Депутатите благоприлично стават на крака, а вътрешно им е крайно неприятно. Не искам днес да ставам на крака заради тези, извършили грозни деяния след 9-ти септември 1944 г, контрира зам.-председателят на ПГ на „Атака” и на парламента Павел Шопов. Той заяви, че през цялото време на прехода се наблюдава злоупотреба на права на депутати.
По думите му определени народни представители се опитват да привлекат вниманието на залата и на целия български народ с предложения за искания за отбелязвания и чествания, свързани със ставане на крака. Шопов призова председателя на Народното събрание Цецка Цачева да не гласува предложението на левицата и да не се става на крака в парламента.
Цачева на свой ред обясни: „Трябва да търсим общи, а не разделителни факти за нашата история. Датата 9-ти септември обаче не е безспорна дата в нашата история, затова няма да уважа искането на Янаки Стоилов”.
Трябва да се уважават жертвите, които българският народ е дал в своята най-нова история, заяви депутатът от „Коалиция за България“ Георги Пирински и повтори предложението на Янаки Стоилов.
Веселин Методиев, депутат от Синята коалиция, припомни декларацията на народните представители от 39-то НС, в която бе осъден комунизмът и оспори желанието на червените народни представители за отдаване на почит към жертвите след 9-ти септември 1944 г.
Става дума за отдаване на почит към всички хора, които са дали своя живот от двете страни на барикадата, крайно време е да гледаме по-мъдро на нашата история, заяви лидерът на БСП Сергей Станишев. Днес България не се нуждае от противопоставяне, но виждам, че духът на 41 НС не е извлякъл поука от историята, заключи той.
Тази дата си е ваша, отново му опонира синият депутат Веселин Методиев. Не е въпрос на конюнктура, за съжаление, българското общество продължава да живее в посткомунизъм, посочи той.
В крайна сметка депутатите не отдадоха почит към жертвите с едноминутно мълчание.
Източник: Vsekiden.com
- ПРЕДСТАВЯМЕ ВИ АНИ ГОГОВА
АНИ ГОГОВА
е Регистриран участник в
ОТКРИТА СЕСИЯ НА БЪЛГАРО-АМЕРИКАНСКА АСОЦИАЦИЯ
Неделя, 2 октомври 2011
Зала за конференции на Primerica, 2700 S. River Rd., Des Plaines, IL 60018
Патрон на фестивала – Светлозар Момчилов
Мениджмънт – Петранка СтаматоваBulgarian born pianist Ani Gogova has been acclaimed for her “dazzling artistic presence”, “masterful poetic expression”, “ravishing colors”, and “virtuoso technique beyond reproach.”
A winner of numerous national and international competitions, Gogova has appeared in solo recitals and concerts with orchestras in Bulgaria, Italy, Serbia, England, Romania, Slovenia, Portugal, Macedonia, and throughout the US. Her musical renditions have been heard on the Bulgarian National Radio, Classic FM Radio, IPR, and WFMT Chicago. An avid chamber musician, she is a founding member of mode, one of the newer Chicago-based ensembles and a duo with cellist Ian Maksin. In addition to her performances, she has been featured presenter at numerous high profile festivals and conferences including The College Music Society, European Piano Teachers Association, World Piano Conference, and Isidor Bajic International Piano Memorial. Highlights of this season include performances throughout Chicago including one at PianoForte Foundation broadcasts for WFMT, tours on the East Coasts and in Eastern Europe, and participation in the jury of the 5th Isidor Bajic International Piano Competition.
Equally at home as a pianist and producer, Ani Gogova is the Executive Director of
Anima Productions. In this capacity, she has been in charge of numerous productions
most notably the world premiere recording of the latest music by Ricky Ian Gordon
featuring baritone Jesse Blumberg and the Miami String Quartet, Carnegie Hall
Presentation featuring soprano Elizabeth Norberg Schultz and Symphony in C, and
Fund-raising Gala at Harris Theater in Chicago for the University of Illinois at
Chicago’s Medical Department featuring GRAMMY award winning soprano Barbara
Frittoli and the Civic Orchestra of Chicago. This season Gogova produces a tour of
world-renowned Bulgarian kaval (wooden flute) player Theodosii Spasov in association
with Old Town School of Folk Music and highly anticipated two cycles of Schubert
songs with Jesse Blumberg, baritone and Martin Katz, piano in association with
Collaborative Arts Institute of Chicago.
Dr. Gogova has made her home in Chicago since 2003 when she was appointed at the
Chicago College of Performing Arts at Roosevelt University—the youngest professor to
join the world-renowned faculty of the Music Conservatory. Her dedication to
education and collaboration with young musicians has led to numerous master classes,
adjudication at national and international piano competitions, and teaching young
pianist from all over the world at the prestigious Interlochen Arts Camp in Michigan.
Ani Gogova earned her DMA from University of Michigan where she studied on a full
scholarship under Logan Skelton and was awarded numerous academic honors,
including Humanities Fellowship, Juillian and Vera McIntosh Memorial Graduate
Fellowship, 2002 Michigan Teaching Fellow Award, and 1999 Alice Kern Award for
Excellence in Teaching. Other teachers and coaches include Jose Sequeira Costa, Oxana
Yablonskaya, John Perry, Christopher Taylor, Ludmil Angelov, Boris Berman, Anne
Schein, and Menahem Pressler.
www.AniGogova.com
[email protected]PV-Ani-G
- We present ANI GOGOVA
АНИ ГОГОВА
е Регистриран участник в
ОТКРИТА СЕСИЯ НА БЪЛГАРО-АМЕРИКАНСКА АСОЦИАЦИЯ
Неделя, 2 октомври 2011
Зала за конференции на Primerica, 2700 S. River Rd., Des Plaines, IL 60018
Патрон на фестивала – Светлозар Момчилов
Мениджмънт – Петранка СтаматоваHighly accomplished professional with diverse experience in the fields of music performance, education, and production.
Exceptionally organized and disciplined individual with proven ability to effectively manage multiple projects. Practical
and ingenious problem solver with outstanding attention to detail. Fluent and articulate communicator, flexible,
diplomatic, and responsive. Enthusiastic and reliable team member.
PROFESSIONAL EXPERIENCE
ANIMA PRODUCTIONS 2008 – present
Founder and Director
• Manage every aspect of all projects from inception through completion:
○ Locate and book venues. Ensure compliance with technical requirements for production
○ Contract artists, orchestras, and conductors. Negotiate programs, fees, schedules, artistic requirements,
travel, and accommodation
○ Administer accurate budgets, communicate with sponsors, and oversee expenses
○ Work with marketing agents on promotional materials to maximize impact
○ Attend all events and personally coordinate backstage operations to ensure successful completion
• Most notable projects include:
○ CD production
Executive Producer of the world premiere recording of a new piece for baritone and string quartet
by Ricky Ian Gordon, hailed as “a masterpiece” and “a triumph” by Opera Today and American
Record Guide
o Concerts
Harris Theater for Music and Dance, Chicago: Organizer of a Gala Concert for the University of
Illinois at Chicago’s Medical Department with soprano Barbara Frittoli and members of the Civic
Orchestra of Chicago
Carnegie Hall, New York: Presenter of a concert with soprano Elizabeth Norberg-Schulz and
Symphony in C (professional training orchestra under the direction of Rossen Milanov)
ROOSEVELT UNIVERSITY, CHICAGO COLLEGE OF PERFORMING ARTS 2003 – 2008
Assistant Professor of Keyboard Studies
• Taught studio of piano majors and 13 different courses in piano and piano pedagogy
• Awarded sabbatical research leave in 2006
• Initiated and implemented curriculum restructure of piano classes
• Invitational presentations, most notably at the College Music Society National Conference, International Piano
Pedagogy Forum “Isidor Bajic”, and European Piano Teachers Association Conference
• Served at College and University levels, most notably as Senator and in an evaluation task force at the invitation
by the University Provost
INTERLOCHEN ARTS CAMP Summers 2003 – 2008
Instructor of Piano
• Taught studio of High-school piano majors
• Presented numerous master classes and chamber music coaching sessions
ANI GOGOVA [email protected] ● 312-560-4477 page 2
PROFESSIONAL EXPERIENCE (cont.)
UNIVERSITY OF MICHIGAN, Ann Arbor 1998 – 2003
Graduate Student Instructor
• Taught all 7 levels of undergraduate piano classes. Adjudicated placement, midterm, and final exams
• Taught piano lessons to non-piano majors at the undergraduate level
• Taught piano studio and group classes to pre-college students at the Piano Pedagogy Laboratory Program
• Awarded Alice Kern Award for Excellence in Teaching and Michigan Teaching Fellow Award
• Elected Vice-President of the Student Chapter of Music Teachers National Association at U of M
CONCERT PIANIST 1996 – present
• Appearances as recitalist and soloist with orchestras in more than 10 countries
• Winner of 4 first and various other prizes in national and international piano competitions
• Adjudicator in more than 15 local, regional, national and international piano competitions
EDUCATION
UNIVERSITY OF MICHIGAN, Ann Arbor 2003
Doctor of Musical Arts: Piano Performance and Pedagogy
• Michigan Teaching Fellow Award, Horace H. Rackham School of Graduate Studies and Center for Research on
Learning and Teaching, 2002
• Recipient of Juillian and Vera McIntosh Memorial Graduate Fellowship, 2000-2003
• Recipient of Humanities Fellowship, 2001-2002
• Recipient of Amy Evers Fortepiano Scholarship, 2001
• Graduate Student Assistantship, 2000-2003
UNIVERSITY OF MICHIGAN, Ann Arbor 2000
Master of Music: Piano Performance and Pedagogy
• Alice Kern Award for Excellence in Teaching, 1999
• Recipient of Edward Frolich Piano Fellowship, 1999
• Graduate Student Assistantship, 1998-2000
STATE ACADEMY OF MUSIC, Sofia, Bulgaria 1997
Artist Diploma (equivalent): Piano Performance
STATE ACADEMY OF MUSIC, Sofia, Bulgaria 1995
Bachelor of Music (equivalent): Piano Performance
INTERESTS
Travel: Multiple visits to 17 countries on 4 continents
Languages: Fluent in English, Bulgarian, and Russian. Knowledge of Italian, German, and all Slavic languages
Music: Classical, jazz, and world musicPV-Ani-Go
- Пагубно е безразличието към близкото ни минало
Една от причините да не се знае истината за комунизма и Живков се крие в обществото, казва разследващият журналист Христо Христов пред Даниела Горчева и сп. „Диалог“, Холандия
20 години журналистът Христо Христов (desebg.com) изследва документите и архивите на Държавна сигурност, на ЦК на БКП и съдебните архиви, за да намери отговорите на поредица въпроси, свързани с близкото минало и комунистическите престъпления.
Христо Христов е автор на книгите: „Секретното дело за лагерите”, 1999 г.; „Държавна сигурност срещу българската емиграция“, 2000; „Убийте „Скитник“, 2005; „Тайните фалити на комунизма“,2007; „Двойственият живот на агент „Пикадили“, 2008; „Империята на задграничните фирми“,2009.
Той е автор и на най-подробното биографично изследване, направено до този момент на Тодор Живков: „Тодор Живков. Биография”, Институт за изследване на близкото минало, изд. „Сиела”, С., 2009 г.
Христо Христов е автор и създател на сайта за разследвания, свързани с Държавна сигурност desebg.com.
Г-н Христов, след 1990 българското общество научи за лагера на смъртта край Ловеч, съществувал през 1959 -1962. Публикувани са много свидетелства на оцелели от издевателствата в този концлагер. Това е извършено по времето на управлението на Тодор Живков (1956-1989). Въпреки всичко непрекъснато има опити да се изкара Живков невинен – не знаел за „извращенията”, които ставали в Ловеч. Какво казват документите?
На управлението на Тодор Живков тежат много престъпления, но създаването на концлагера край Ловеч, едно ужасяващо място за незаконно задържане, в което се извършват жестоки убийства, е може би едно от най-тежките. Създаването на лагера е инициирано лично от Живков през 1958 г. с предложеното от него в Политбюро решение за разправа с т. нар. хулигани – въдворяването им с принудителен физически труд.
Изключително тежкият режим в лагера край Ловеч е създаден от дясната ръка на Живков – Мирчо Спасов, който той издига в зам.-министър на вътрешните работи. Спасов е една от най-мрачните фигури в управлението на БКП след 9-ти септември, а показателен е самият факт, че е един от най-близките на Живков и е многократно закрилян от него въпреки бруталните престъпления, които извършва – от убийства до контрабанда на злато и финансови злоупотреби.
През 1962 г., когато в Политбюро постъпват сигнали за убийствата в лагера в Ловеч, истината за престъпленията там е скрита от обществото. В Политбюро на ЦК на БКП се разиграва театър за това колко много висшето ръководство на партията е загрижено за случилото се, но истинската цел е борба за власт, защото по това време Живков все още не е отстранил някои свои противници като Югов и още не е взел изпълнителната власт, което става през есента на 1962 г.
Показателно е, че Живков защитава Мирчо Спасов под чието пряко разпореждане се е намирал зловещият лагер в Ловеч с думите: „Мирчо е много дисциплиниран човек. Този случай го е съкрушил. Той е златен човек, много предан, но бе малко стихиен. Да му запишем партийно наказание”.
През 1990 г., след като беше арестуван, Тодор Живков се оправдава пред прокурорите за концлагера в Ловеч със съветския опит и с класическото за него обяснение, че „такива бяха времената”.
За съжаление, съдебната власт беше блокирана от нежеланието на новата политическа класа, включително и по време на десните управления, да се приеме, че до 1989 не е текла давност за комунистическите престъпления, както това бе направено в Германия и други източноевропейски страни. Ако това беше станало, Живков трябваше да бъде съден за това престъпление заедно с Мирчо Спасов, надзирателите и началниците на лагера, а не делото да бъде закрито поради „изтекла давност”.
В едно свое интервю по повод биографията й на Тодор Живков, издадена през 2006, историчката Искра Баева, на въпрос за прословутото чувство за хумор на правешкия диктатор отговаря така: ”Всички сме чували неговите бисери. Изказванията му от типа – „полупроводници и цели проводници“ не са направени от глупост, това са шеги.” Проявявал ли е шегаджията Живков своето чувство за хумор и по отношение на вицовете, разказвани за него, например, от известния цигулар Сашо Сладура?
Чувството за хумор на Живков е дебелашко. Той е обичал да се наслаждава на вицовете, измисляни за него от акад. Балевски и разказвани пред него в компанията на ловната му дружинка. Но нека не забравяме, че именно при Живков в Наказателния кодекс е приет текст, според който за виц срещу Живковата фамилия може да влезеш в затвора.
Колкото до образа, който някои професионални историци, включително и г-жа Баева изграждат на Живков, твърдя, че истинското лице на Живков е скрито, а историческата истина за него е изкривена. Спестени са ключови факти от управлението му, за да може обществото и особено младото поколение да бъде манипулирано и заблудено за истинската роля на Живков.
Например, ако вземем лагера в Ловеч, г-жа Баева стига до извода, че Живков е закрил лагерите в България и му приписва тази заслуга. Акцентира се дори, че в лагера са били изпращани само криминално проявени лица, рецидивисти, което е абсолютно невярно, защото там смъртта си намират бивши депутати земеделци, оцелели в Белене, музиканти като Сашо Сладура, търговци като бащата на Богдана Карадочева – Иван Карадочев и други. Да, формално Живков нарежда, „лагерът да се закрие, без да се шуми”, но аз ви описах накратко обстоятелствата, при които той прикрива собствената си отговорност за престъпленията. Да се твърди, че Живков е закрил последните лагери на комунистическата власт в Ловеч и Скравена, е, меко казано, гавра с българското общество.
Може само да съжаляваме, че 22 години след рухването на комунистическия режим не само истината за лагерите, но и истината за цялото управление на Тодор Живков, довело България три пъти до фалит, все още не е влязла в учебниците по история. Вместо това сме свидетели как се прави пореден опит за реставриране на стария пропаганден образ на Тато, на Бащицата, на „държавника” и „политика”, който бил направил много за българския народ.
Погледнете кои хора са в инициативния комитет за честването на 100-годишнината от рождението и нещата си идват на мястото.
Когато Живков идва на власт, освен талантливия цигулар Александър Николов – Сашо Сладура, убит по особено мъчителен начин в концлагера край Ловеч, има и десетки други хора, осъдени заради вицове. Например, всеизвестният пловдивски зевзек архитект Боян Чинков след двумесечно пребиваване в преизподнята на Държавна сигурност е осъден на пет години затвор през януари 1964 „за уронване престижа на другаря Тодор Живков”. През 1968 година Тодор Живков се вбесява на Радой Ралин и Борис Димовски заради книгата с епиграми „Люти чушки”, която е изгорена, тъй като опашката на едно прасе от карикатурите на Димовски наподобявало подписа на Живков. На какво се дължи тази непоносимост на Живков към подигравките с неговата личност? И как това му поведение се връзва с образа, който самият Живков грижливо си изгражда – на добродушен веселяк?
Колко е бил добродушен, може да се съди от следния случай. През 1980 г. във Враца, където Живков пристига за тържествата по случай 2 юни, един простодушен младеж се опитва да стигне до „човека от народа” и лично да заговори с него за отнетата инвалидна пенсия на баща си.
Момчето успява да изскочи от тълпата въпреки загражденията и милиционерите и да хване Живков за ръката. Лицето на Живков се сбръчква от страх, той прошепва ужасено: ”Какво съм ти направил?” и пада на колене и ръце на земята. Охраната се нахвърля върху младежа, а пребледнелият Живков е вкаран обратно в автомобила. Последствията за младежа, повярвал в добродушния образ на „човека от народа” са страшни – той е арестуван и разпитван лично от шефа на УБО ген. Кашев и лежи в затвора до 1990.
Не са един или два, разбира се, и примерите на пострадали творци или свободомислещи по лично нареждане на Тодор Живков. След като вече е заграбил цялата власт, а вълната от блюдолизци, интересчии и нагаждачи се увеличава, той си е въобразил, че може всичко – да управлява икономиката, селското стопанство, да се произнася кое е изкуство и кое – не, да кадрува в творческите съюзи.
Георги Марков пише в „Задочни репортажи”, че на Живков много му се иска да бъде „вожд и учител” на партията като своите предшественици Вълко Червенков и Георги Димитров. Но за разлика от тях, Живков е абсолютно непопулярна фигура, която грабва властта в суматохата между смъртта на Сталин и краткия полъх на Хрушчовата политика за осъждане на култа към личността.
Затова стремежът на Живков да бъде разпознат от обществото с годините се превръща в мания и създава нов култ, този път към собствената му персона.
Случаят с епиграмите на Радой Ралин и карикатурата на Борис Димовски, която отбелязвате, е показателен за това, че Живков всъщност много добре си е давал сметка как е бил приеман от интелигентните хора, които не е успял да купи с привилегии. И това за него е било особено болезнено.
Убийството на Георги Марков в Лондон със знанието на Живков ли е извършено? Може ли това убийство да бъде свързано с факта, че писателят си позволява да разказва лични истории за Живков?
Убийството на Георги Марков не само е извършено със знанието на Тодор Живков, то е поискано от Живков. За това свидетелства през 1991 г. бившият началник на управление „Контраразузнаване” в Първо главно управление на КГБ ген. Олег Калугин.
В началото на 1978 г. поставеният от Живков вътрешен министър ген. Димитър Стоянов се е обърнал за съдействие към КГБ и въпреки че първоначално началникът на КГБ ген. Юрий Андропов се е възпротивил, накрая е склонил и КГБ „помага” за убийството с предоставяне на бързодействаща отрова – рицин, която не оставя следи в човешкия организъм.
Пак КГБ доставя и уреда за изстрелването й. Ген. Стоянов се обръща с това специално искане през януари 1978 г. Точно по това време радио „Свободна Европа” излъчва онази част от „Задочни репортажи за България” на Георги Марков, която е посветена на Тодор Живков.
Британският посланик Джон Клоук е привикан два пъти в МВнР и в присъствието на Любен Гоцев, зам.-началник на Първо главно управление на ДС, работещ под дипломатическо прикритие, му е поставен ултиматум англичаните да спрат Марков. Зам.-министърът на вътрешните работи Мария Захариева заявява на посланика, че с предаванията на „невъзвращенци” и „родоотстъпници” се петни името на НРБ и лично на държавния ръководител Тодор Живков.
В архивите на МВнР са съхранени паметни бележки от тези срещи, които завършват със заплахата от страна на комунистическа София, че ако Англия не вземе мерки, то „ще бъдем принудени ние да вземем мерки”. Живков много се е засегнал от това, че Георги Марков е нарушил едно табу, което никой не се е осмелявал дотогава да прекрачи в България – да се говори лично за Живков.
И до днес образът на Живков, даден от писателя, си остава най-точен и, което е по-важно – най-обективен. Затова и в архивите на ДС, въпреки унищожените досиета с разработката за убийството на Марков, открих документи, в които Държавна сигурност прави анализ на Георги Марков и го определя като персонален идеологически противник на комунистическата власт. Тоест, като мишена №1 за отстраняване.
Пак според някои историци двукратното предложение на Живков, отправено до Хрушчов и после до Брежнев България да стане 16 република на СССР не било отказ от суверинитет, а хитър ”маньовър” за извличане на икономически изгоди за страната. Според Вас за кого са били „изгодите” чрез тази демонстрация на безпрецедентна сервилност пред Кремъл, стигаща до държавна измяна?
Живков на два пъти предлага България да стане съветска република – през 1963 г. и след това през 1973. През 1960 г. е първият фалит на Живковото управление (разбира се, обществото няма и най-малка представа накъде се води страната), в резултат на което първият секретар на БКП е принуден да продаде с еднолично решение златния резерв на страната на Москва, която по това време му е основен кредитор, само и само, за да си спаси кожата.
Фактът на първия фалит на Живков, както и следващите през 1977 г. и 1989 г. липсват от изследванията на повечето професионални историци. Още през 1960 г. Живков много добре разбира, че не може да задържи властта без съветска помощ. И че политическото му дълголетие зависи от собственото му раболепие пред Кремъл.
Затова дългите години на властването му се крепят, от една страна, на васалното му отношение към съветските ръководители и пълното послушание към тях. А от другата страна е репресивният апарат на Държавна сигурност, контролирана напълно от Живков, който издига пред нея повелята, че ДС трябва да работи така, че да се смята филиал на КГБ. И за това няма да намерите нищо в учебниците по история или в уж обективните изследвания на някои историци.
Как кореспондират строежите на грандомански мраморни резиденции и вили с държавни средства по времето на Живков с грижливо градения му образ на земен човек, който никога не забравял своя селски произход и уж бил изключително скромен?
За това Живков си е имал своята преторианска гвардия – Управление за безопасност и охрана или познатото още като УБО (Пето управление на ДС). УБО охранява Живков и семейството му, грижи се за задоволяването на ловната страст на Първия. УБО отговаря и за ловните стопанства, приватизирани след промените все от т. нар. олигарси, които ще видим в суетнята около честването на 100-годишнината му.
УБО строи резиденциите, грижи се за храната и продоволствията на т. нар. правоимащи начело с Живков, включително и те да консумират екологично чисти храни. УБО чисти и ремонтира домовете на висшата комунистическа върхушка, УБО отговаря за подаръците, мебелировката и строежа на вилите на семейството на Живков.
Вилите на Владимир Живков и Евгения Живкова, възлизащи на 175 000 и 150 000 тогавашни лева, се строят също от УБО. След построяването на вилите почти цялото обзавеждане, предимно внесено от Западна Европа, се извършва също от УБО.
Главният финансист на УБО Георги Георгиев твърди: „Във всички случаи, когато Евгения Живкова е пътувала в чужбина и е правила разходи в съответната страна, те са били финансирани от нашите посолства или представителства. След завръщането й от МВнР ни изпращаха разходните документи, а ние възстановявахме сумите чрез съответната валута чрез външно министерство. Размерът на тези разходи ние отразявахме в личната партида на Евгения Живкова, която ги заплащаше в лева“.
„Между 1986-1988 Евгения Живкова беше за по-дълъг период от време в Англия заедно с дъщерята на Пенчо Кубадински за изучаване на език. Всички разходи по пребиваването й бяха направени за сметка на УБО във валута, а разплатени в лева.”
Какви са тези „лични партиди” в УБО?
Истинският начин на живот на фамилията на Тодор Живков по времето на неговото управление не може да бъде разбран, ако не се проследи системата на обслужването й, изградена от УБО. За желанията и нуждите на фамилията се грижи армия от охранители, шофьори, лекари, медицински сестри, камериерки и гледачки, готвачи, келнери, домашни прислужници.
Има едно секретно решение на Политбюро на ЦК на БКП, с което се приема членовете на Политбюро, кандидат-членовете и секретарите на ЦК да имат лични партиди в УБО за осигуряване с валута, с храна и с други стоки. Въпреки това, обаче, съвсем незаконно цялата фамилия на Живков, включително и сестра му и дъщерите й са имали лични партиди в УБО.
През 1990 г. в ареста Живков се прави на „крайно изненадан” от това, че близките му са с такива партиди, които позволяват да закупуват стоки с валута, нещо, което е напълно невъзможно за обикновените хора, които бяха съдени за „валутни престъпления”, ако случайно се сдобиеха отнякъде с някой долар, за да си купят нещо дребно в недостъпните за тях магазини на Кореком.
Наистина са били построени две Българии – една за Живков, семейството му и комунистическата номенклатура и друга за „трудещите се” маси?
Да, Живков наистина е построил „комунизма”, но само за най-тесния кръг от върхушката. След смъртта на Людмила Живкова, например, Секретариатът на ЦК на БКП взима решение №177 от 26 февруари 1982 за безвъзмездно отпускане по 30 000 лева на Евгения Живкова и Тодор Славков. По онова време месечната заплата на един висшист е била около 150 лева.
Отделно това, което тогавашният началник на УБО ген. Милушев разказва за валутата, която Владимир Живков, Евгения и Тодор Славков теглят от управлението:
„Редът“ беше такъв: идват при валутният касиер, казват му колко пари искат и той бръква в касата и им ги отброява. Понякога даже не си правеха труда да отиват при него. Позвъняваше някоя от лелките или управителката на вилата и нареждаше: „На Тошко да се донесат толкова и толкова долара“. Генерали и полковници изпълняваха заповеди на камериерките… А децата харчеха нашироко. Почти всичко се купуваше с валута, малко от това, което употребяваха, беше българско. Подменяше се обзавеждане, вещите бързо им омръзваха – захвърляха ги и се сдобиваха с нови. На Евгения сметките не минаваха през мен, но от извършената ревизия се установи, че за времето от 1985 до 1989 включително тя беше направила покупки за около 70 000 лева в магазин „Рила“, значителна част от които бяха във валута.”
И същевременно пропагандата всекидневно насажда у хората представата, че Живков води страната все към по-добър и по-добър живот. Няма по-голяма лъжа от илюзията, че по времето на Живков се е живеело добре. Цената на тази илюзия е 11 млрд. долара външен дълг и 26 млрд. лева вътрешен дълг, която ние, българите, и днес плащаме и която ще плащат и децата ни.
Затова управлението на Живков може да се обобщи в три думи – насилие, дефицит и лошо качество.
На какво се дължи днешният идеализиран образ на диктатора, умилително наричан Тато?
Проблемът се крие в закъснелия прочит на историята на комунизма. След падането на Берлинската стена демократичните процеси у нас се оказаха контролирани от бившите комунисти – и това почти през целия криминален преход. Така представата за истинска демокрация беше умишлено опорочена, за да се продължи с манипулацията на обществото и то да живее в заблудите на Живковата илюзия, че навремето при комунизма се е живеело добре и че държавата се е грижила за хората.
Никой не може да накара хората да предпочетат свободата и демокрацията пред илюзията за измамната сигурност на диктатурата. Но младите хора трябва да знаят истината за комунизма и за Живков. Живков никога не е бил дори комунист, а най-обикновен опортюнист, който е готов на всичко, за да задържи властта. Първо е сталинист и се прекланя пред „вожда и учителя на народите” после – за да вземе властта, става „борец” срещу култа на личността към Сталин. След като 35 години е строил „развития социализъм” в края на управлението си, Живков критикува „социализЪма” като „недоносче”, само и само, за да не се раздели с постовете си.
Накрая с него става това, което става с всеки васал-комунист, който е бил избиран от Кремъл за наместник – пак Кремъл го принуждава да сдаде властта.
И същата тази партия, членове на която днес ще видим да честват и почитат Живков, след 10 ноември, за да се спаси, изключи Живков от редовете си, а лидерите на БСП тогава определиха управлението му като „уродливия личен режим на Тодор Живков”.
Разбира се, трябва да бъдем критични към себе си, защото една от основните причина днес да не се знае истината за комунизма и за Живков се крие в цялото общество. Пагубно е безразличието към това, което е ставало в близкото минало и последствията му върху настоящето ни. А когато няма истинска памет за миналото, на нейно място идват митовете и манипулациите.
–––––––––––-
Прочетено в БГНЕС
Христов описва Живков като изключително самотен човек. който се затваря след смъртта на съпругата си Мара Малеева и съвсем след смъртта на дъщеря си Людмила Живкова.„Както сам казва : „Аз бях много самотен. Може би съм най-самотният човек на света. Около мен имаше само охрана от УБО, дори и с другарите от ЦК аз, незнайно защо, не поддържах връзка“, така Христов цитира Живков.
Христов отбелязва, че тази самота на властта е типична за диктаторите.
„В последните 15 години той е човекът, който най-близо се доближава до онези диктатори, които познаваме от другите страни, където има едноличен режим на управление“, казва журналистът.
„В един момент при промените в края на 1989 г. комунистическата партия го хвърли на масите. Партията винаги е правила това и самите висши партийни лидери го признават по-късно. След това той бе тихомълком приобщен, пак се върна носталгията към неговото управление.“
Христов разказва, че в своите монолози пред прокурорите по т.нар. Дело №1 и Дело №4 Тодор Живков е признал своята вина за икономическата разруха на България.
„Но ние не чухме нито от комунистическата партия, нито от него лично публично да се извини или да поеме отговорност в икономически аспект. А това е много важно, защото това наследство е най-тежкото наследството в сравнение с всички бивши социалистически страни“, казва Христо Христов.
И напомня, че Живков за 33 години управление три пъти фалира България.
През 1960 г., когато е принуден по най-криминален начин да продаде златния резерв на Съветския съюз, за да си спаси кожата.
През 1977 г., когато в своята визия за развитието на икономиката много бързо натрупва онези 6 млрд. долара дългове към западни банки, които България не може да изплаща и той отново опира до заеми от Съветския съюз.
И разбира се, през 1989 г. Тогава всъщност фалитът е две години по-рано, а той просто продължава живота на своето управление изключително със заеми от западни банки.
„Живков изгражда най-голямата илюзия, която е предлагана на българската нация – че по времето на неговото управление, по времето на комунизма може да се живее справедливо. Без обаче да се казва какви са дълговете, каква е цената на тази илюзия.
А тя е 11 млрд. долара външен дълг и 20 млрд. долара вътрешен дълг, фалирало селско стопанство, задлъжнял военно-промишлен комплекс, току що създадена фирмена система, без тези фирми да имат валутни ресурси.
Неговото завещание е много тежко и за съжаление, той нямаше смелостта дори и приживе, в годините след като вече не управляваше, да каже, че носи отговорност – каза го само пред прокурорите“, заявява Христо Христов.
И още: „Българското общество трябва да знае днес, че Тодор Живков е човекът, който е употребил целия политически ресурс само и единствено в името на своята власт, дори загърбвайки партията.
Властта му дава всичко, но властта му отнема много – семейството, реалността. И в крайна сметка всички ние днес го изпитваме на гърба си и задължително трябва да знаем, че Живков той не е управлявал така България, че тя да има добър старт в своето бъдещо развитие.
Според Христов носталгията свързана с Тодор Живков още дълго време ще съществува в част от българското общество, защото той е изградил най-голямата илюзия – че в социализма, в комунизма се живее евтино и добре, а комунистическата държава е в състояние да решава проблемите на всеки един индивид.
„Така в България беше изтръгнато чувството за собственост, за инициатива“, казва Христов.
–––––––––––-
Тъмното минало на Първия
Държавна сигурност.com (http://desebg.com/) представя и поредица „Тъмното минало на Първия”. С нея се проследява дейността на Живков през 30-те години и съмненията за неговата агентурна обвързаност с полицията преди 9 септември 1944 г.
Материалите са част от документалната книга на Христо Христов „Тодор Живков. Биография”, изд. „Сиела”, 2009 г.
Част 1 от поредицата ще хвърли светлина върху разминаванията между оскъдните материали от досието на Живков, свързани с неговите арести в полицията и други документи от архивите на полицията преди 9 септември 1944 г., доказващи други арести, за които бившия Първи премълчава до края на живота си.
Един от първите документи в полицейските архиви, запазени и до днес в полицейския архив е арестът му през май 1932 г. – годината на приемането му в БКП | Снимка: Държавна сигурност.com.
Част 2 е посветена на провалите в няколко акции на комунистическата партия, в резултат на които Тодор Живков е напълно изолиран, поради съмнения, че е агент-провокатор.
Провалените акции през 1935 г. и ролята на Живков в тях
В края на 1934 г. комунистическата партия започва подготовката на три големи акции – спирането на влака, превозващ работници по околовръстната линия на София, наречен „Болшевик”, в текстилната фабрика „България” и във фабрика „Рашеев”, където са проведени митинги. На Тодор Живков като секретар на ІІІ партиен район в столицата и член на Софийския окръжен комитет на БКП, какъвто става през 1934 г., се преписва участие в организирането на акциите, а в провеждането на акцията във фабрика „България” участва лично. Акциите са осъществени през януари 1935 г., но не постигат очаквания от партията успех и не предизвикват особен отзвук сред работниците.
В мемоарната и историческа литература по-широко място е намерила акцията с „Болшевик”. Ето как я описва една от участничките в нея – Пъша Павлова:
„На 16 януари 1935 г. беше проведена една такава въоръжена акция. Работническият околовръстен влак, наречен „Болшевик”, беше спрян на спирка „Фондови жилища” и пред работниците издигната трибуна. Проведе се от I и IV районен комитет на БПК по указание на окръжния комитет на партията и се ръководеше от оперативното бюро начело с Коста Езекиев – секретар на I районен комитет на БКП и член на окръжния комитет, и членове – Коста Кинов, секретар на IV районен комитет, и Лука Вакарелов – секретар на I районен комитет на комсомола. Едновременно с нея трябваше да се проведат и акции във фабриките „България” и „Рашеев”. Там трябваше да бъде спряна работата на смените и издигнати трибуни, за да се отклони вниманието на полицията от основната акция по спирането на влака.
Едва на втория или третия ден след това полицията, вече информирана от своите секретни сътрудници, пристъпи към арести, като потърси съвсем определено организаторите. Ясно беше, че й бяха точно посочени. Във връзка с акцията по спирането на работническия влак „Болшевик” бяха арестувани, съдени и получиха тежки присъди: Коста Езекиев, Коста Кинов, Славян Петров, Георги Узунов и Димитър Христов – по на 8 години затвор, а Пенка Сечанова – на 5 години 4 месеца.”
Бившият секретар на I районен комитет на комсомола Лука Вакарелов разказва:
„Тодор Живков познавам след 1934 г. Участвахме в някои партийни акции, но пряка връзка с него не съм имал. Знаех, че е печатарски работник. По това време не заемаше ръководна партийна длъжност. По-късно стана секретар на III районен комитет на партията в Лозенец. Акцията с „Болшевик” беше организирана по указание на ОК на БКП и проведена от I и IV РК на БКП (индустриалния район и „Коньовица”). От нашия (I район) участвахме със Славчо Радомирски, секретаря на РК Коста Езекиев и много други, чиито имена не си спомням. От IV район беше Коста Хаджикинов и др. Участваха и от младежките организации на двата района. За да избегнем предателство, създадохме една тричленка (бюро). В нея влязохме Езекиев, Хаджикинов и аз. Това бяхме тримата, които знаехме всичко за акцията. Участниците бяха уведомени за задълженията си в последния момент – сутринта. Тодор Живков нито е организирал, нито е участвал в тази акция. Няколко дни след това започнаха арестите. На практика полицията се добра до най-активните участници. Аз бях принуден да мина в нелегалност и така работех до 1939 г.
Научих, че следствието се води в Дирекция на полицията лично от Гешев. След като ме потърсиха да ме арестуват, се убедих, че някой е проговорил. По-късно от другари научих, че това е Георги Узунов от Плевен. Най-вероятно е да е така, тъй като той беше един от малкото хора, които знаеха къде се укривам. Тодор Живков не участва в акцията, а не ми е известно да е бил арестуван по това време. Още повече, че той нямаше за какво да бъде задържан, тъй като нищо не знаеше и не взе участие в нея.”
Иван Мартинов обяснява:
„От 1935 г. до 1937 г. бях в Софийския затвор за политическа дейност. Там се запознах с Коста Езекиев, който беше осъден за акцията с „Болшевик”. Аз познавах брата на Коста – Кичо, с когото сме имали обща нелегална комсомолска дейност. След излизането ми от затвора през 1938 г. Кичо, разбирайки, че съм бил заедно с брат му, ми разказа, че при задържането му Коста Езекиев е видял Тодор Живков в Дирекция на полицията, но не като задържан. Срещата е станала в кабинета на Гешев. Година по-късно, след 9 септември 1944, когато Живков стремглаво се издигаше напред, случайно срещнах Коста и го запитах вярно ли е това, което ми е казал Кичо. Той потвърди, че всичко е точно.”Изолиране и изключване от партията
Съпругата на покойния Коста Езекиев споделя:
„За акцията „Болшевик” ми е известно това, което мъжът ми е разказвал. През 1934 г. Коста е бил член на ОК на БКП. По същото време в окръжния комитет е стоял за разрешаване въпросът за наличието на предател, който своевременно е уведомявал полицията за провеждане на партийните акции. Ето защо се взема решение датата на акцията с „Болшевик” да не се съобщава предварително. Проведена е на 16 януари 1935, а на 1 февруари същата година участниците в нея са били вече арестувани. По време на разследването съпругът ми е отричал участието си. Един ден му било заповядано да стои с лице към стената и да не се обръща. Въпреки предупреждението Коста се обърнал и видял, че при него е въведен, за да го разпознава, Тодор Живков. За това обръщане мъжът ми е бил малтретиран. На разпознаването е присъствал лично Гешев. Съпругът ми не ми е казвал да е провел някакъв разговор с Живков. По-късно пред Тодор Живков умишлено са били преведени няколко участници в акцията, включително и съпругът ми, като те са предположили, че това е отново с цел да бъдат разпознати. Тодор Живков не е участвал в акцията, но е знаел, че ще се провежда, без да знае точната дата. За „срещата” при Гешев Коста е успял да изпрати съобщение от затвора до партийните си другари. Зная, че в тази връзка е взето решение Тодор Живков да бъде отстранен. Мисля, че е бил изключен от партията.”Коста Хаджикинов, друг участник в случая:
„Заседанието на Окръжния комитет, на което се реши провеждането на двете акции – „Болшевик” и срещу събранието на Попзлатев (за тази акция става въпрос по-долу), се състоя в квартирата на Олга Хранова и Тодор Стоянов Колев. Няколко дни след заседанието Коста Езекиев, Лука Вакарелов и аз като оперативно бюро за подготовка на акцията по „Болшевик” при най-строга конспирация обмислихме подробен план и пристъпихме към неговото реализиране. На 18 или 19 януари 1935 г. бях задържан заради „Болшевик”. Тодор Живков не беше включен и не е участвал в акцията „Болшевик”. Коста Езекиев ми съобщи, че акция „България” е провалена по вина на Тодор Живков, за която той е наказан от Окръжния комитет на партията.”Липсват безспорни доказателства за това какво е наложеното наказание на Тодор Живков: отстраняване от състава на Окръжния комитет на БРП и забрана да заема ръководна длъжност (според него, неговите биографи и др.) или предупреждение равно на изключване (според други). Липсват също така доказателства за причините, предизвикали това наказание: заради тези провали или за конкретно неизпълнена акция, възложена от левосектантското ръководство на партията. В официалната му биография е възприета тезата, че това става в резултат на левосектантския курс.
Описана е една акция, в която Живков не изпълнява възложените му задачи. Тя е планирана след четири дни след акцията с „Болшевик”. На 20 януари 1935 г. властите организират с пропагандна цел, публично събрание в кино „Роял” (днес Театъра на армията на ул. „Раковски”). На него се предвижда да говори директорът на току-що създадената организация „Обществена обнова” на тема: „Работничеството и новата държава”. Трябвало е да подготвят условията за формиране на удобни за властта профсъюзи. Предвидено е било събранието да се предава по радиото. ЦК на БРП решава да проведе рискована акция – да вкара свои активисти в салона, които да обезпечат охрана на предварително определени партийни оратори срещу създаването на държавни синдикати.
С ръководството на тази рискована акция е натоварен по авторите на биографичния му очерк и по собствените му твърдения Тодор Живков. Той търси определената за връзка с Централния комитет другарка, за да докладва за обстановката и да получи инструкции как да постъпи. Не я намира и решава да отмени превземането на строго охраняваното полицейско сборище и дава указание да се проведе демонстрация пред сградата на застрахователно дружество „Балкан”. След този случай по решение на Централния комитет Живков е изваден от състава на Окръжния комитет на БКП, но остава секретар на III районен комитет на партията в София. Авторите на биографичния очерк явно са ползвали спомените на самия Живков, публикувани в сп. „Септември” май 1972 г. и по-късно в том ХХ на „Избрани съчинения”, защото тази акция е отразена значително по-различно от Пъша Павлова:
„По решение на окръжния комитет на партията там трябваше да отиде голяма група партийци и комсомолци. Бяха определени наши оратори да говорят против създаването на държавни синдикати и да разтурят събранието. За тази цел всеки район трябваше да отдели по 10 души (5 партийци и 5 комсомолци), които под ръководството на Коста Кинов трябваше да организират охраната на ораторите. За това решение провокаторът Васил Ташков, който тогава беше член на ОК, веднага донася на полицията и тя взема мерки да осуети предварително тази акция.”
Тодор Живков посочва: „За неизпълнение на поставената задача бях изваден от състава на окръжния комитет на партията. На самото заседание на Окръжния комитет решението на ЦК на партията бе прочетено и прието без обсъждане. Това беше левосектантска акция”.
Съмненията за провокаторската дейност на Живков
Други обаче не мислят така. Въпросът за изясняването на истината около Тодор Живков е повдигана от различни функционери на БКП преди и след 9 септември 1944 г. Бившият партиен функционер Цанко Спасов разказва:
„През времето 1934-1936 г. бях член на I районен комитет на РМС (индустриалния район на София). През това време бях задържан и интерниран два пъти. С Тодор Живков се запознах едва през декември 1943 г. Запозна ме Георги Чанков. Впоследствие разбрах, че при различните провали Мишо Николов и Борис Тасков се усъмнили, че те се дължат на агент-провокатор в самия районен комитет. Само двама са решили и постепенно са изолирали отделни членове от заседанията. По времето, когато е бил изолиран от заседание Тодор Живков планираните акции не се провалял и полицията не е научавала за тяхното провеждане. Именно въз основа на това се е взело решение за изключването му от партията.
Оттогава до 1942 г. Тодор Живков не е участвал в дейността на БКП. Следва да се има предвид, че през този период дейността на партията е нелегална и документи не са съставени. Подчертавам този факт, тъй като според мен това даде възможност на Живков да изопачи историята и да се изкара активен деец за времето, когато е бил изключен от БКП за провокаторска дейност.”
Христо Апостолов добавя:
„През 1948 г. като член на Централната контролно-ревизионна комисия (ЦКРК) ми беше възложено да изясня сигнали във връзка с дейността на тогавашния първи секретар на Софийския окръжен комитет Никола Дончев и втория секретар по организационните въпроси Тодор Живков. Научавайки за проверката, при мен дойде Коста Езекиев и ми разказа следното: При арестуването в Дирекция на полицията е видял да се движи в сградата, без да е арестуван, Тодор Живков. В момента, когато двамата са си срещнали погледите, той се обърнал с лице към стената. За резултата от проверката доложих на Вълко Червенков и Йордан Катранджиев. Червенков поиска от мен да не включвам в доклада съобщеното ми от Езекиев като ми възложи да извърша допълнителна проверка по този факт. Търсих в различни архиви, но не открих нищо.”Груди Атанасов споделя:
„През 1949-1950 г. бях председател на Централната контролна комисия на партията. По това време Тодор Живков беше секретар на градския комитет на БКП и член на Секретариата на ЦК на БКП. Не помня точно месеца, когато той подаде молба да му се снеме партийното наказание „строго мъмрене с предупреждение без право да заема ръководна работа в партията”, наложено му от ЦК на БКП през 1935 г. Беше написал, че наказанието му е наложено за грубо нарушение на партийната дисциплина. Не беше отбелязал нищо повече в молбата си. С проучването на въпроса се заангажирах лично. Успях да установя, че той има вина за проваляне на акциите във фабрика „България” и в кино „Роял”.
Именно тогава Тодор Живков е арестуван от Гешев за около два часа, след което е пуснат на свобода. Това не отразих в доклада, тъй като не намерих протокол за разпит. От 1935 г. до края на 1942 той не участва нито в работата на партията, нито в революционното движение. Така съставения от мен доклад беше одобрен в съответствие с тогавашната практика от Политбюро в присъствието на Тодор Живков. Аз не съм присъствал на това заседание. Разбрах, че там той не казал нищо. След два дни обаче ме срещна и ми заяви, че не е съгласен с нашия протокол и мотивировката в него. Каза ми, че в протокола е трябвало да се отрази, че се е борил против погрешния левосектантски курс на партията, за което бил наказан. Тогава го попитах: „Добре, ако си бил против този курс, защо не го написа тогава в молбата, а искаш ние да го напишем в протокола.”
В молбата си въобще не споменаваше за какво е бил наказан. Мотивировката за наказанието му научих лично от Райко Дамянов – тогава секретар на ОК на партията, който ми каза, че ЦК му е възложил да проведе решението за наказанието на Живков в ОК, но в отсъствие на последния, доколкото си спомням. Когато му възлагат да свърши тази работа, предупреждават Дамянов, че „това решение е равносилно на изключване от партията, но по понятни съображения ние това не можем да обявим пред ОК, само вие ще знаете”.
Руси Христозов, партиен функционер и директор на милицията след 9 септември 1944 г., посочва:
„Познавам Тодор Живков от по-късен период. Мога да ви разкажа за един разговор, който водих с Райко Дамянов някъде около 1954 г. Тогава той беше член на Политбюро и ние си останахме особено близки, каквито бяхме и преди. По това време Живков бе лансиран и избиран за секретар на ЦК. В разговора Райко Дамянов сподели: „В края на 1934 г. или началото на 1935 г. той е секретар на ОК на БКП – София. По същото време са се провеждали няколко акции и е станал голям провал. Били арестувани много комунисти. За известно време бил арестуван и Тодор Живков.
Единственият комунист, който бил освободен, бил той, докато другите били осъдени. ОК на партията е направил преценка за станалите провали и за причините. Стигнали са до заключението, че най-вероятно Тодор Живков е агент-провокатор и провалите са дошли оттам. Поради тази причина се е взело решение той да бъде изолиран, снет от партийна работа и около 7-8 години – до 1940 г. да не изпълнява никакви партийни поръчения. Не мога да кажа дали официално е бил изключен от партията и как е било оформено всичко това, но на практика неговото изолиране било равнозначно на изключване.”
Препратки към полицейското досие на Живков
Ето какво е останало в полицейското досие на Тодор Живков. Бившият му помощник Костадин Чакъров посочва, че последния протокол за разпит на Живков е от 14 февруари 1935 г. и показва, че тогава Живков е дал показания в Дирекцията на полицията след големите разкрития в Окръжния партиен комитет и непосредствено преди ръководената от него акция срещу „Обществената сила“ на Попзлатев. В протокола Живков посочва:
„В миналото съм бил член на Българския графически съюз до 19 май 1934 г., когато се разтури. Бях член на младежкия земеделски съюз Врабча-1. Не съм членувал в никаква комунистическа организация, нито съм вземал участие по комунистически трибуни… В организирането на комунистическите трибуни във фабриките „България“ и „Рашеев“ не съм вземал участие…“
Очевидно е, че той е бил заподозрян за участие само в тези две акции, а не за тази в „Роял”. За отбелязване е, че разпитът е станал на 14 февруари 1935 г., а само три дни по-рано – на 11 февруари 1935 г. в писмо № 20624 от същата дата на Дирекция на полицията, отдел ДС, до прокурора при Софийския апелативен съд се посочва:
„Понеже при разкритията по воденото дознание се установи, че и Тодор Христов Живков е участвал в нападенията на фабриките и издигане на трибуни, и за да може успешно да се привърши започнатото дознание и по отношение на него, моля да се иска разрешение от съда, съгласно чл. 79 от Закона за устройство на съдилищата, лицето да бъде задържано още 10 дни.”
Къде е потънало писмо №61 от 4 февруари 1935 г., с което е разрешено първоначалното му задържане? Защо в полицейските архиви не се намира и отговорът на въпросното писмо, открито в архивите на Софийския апелативен съд по преписка №30/1935? Тодор Живков очевидно не е бил задържан и за акцията в кино „Роял”. Както се вижда и от двата документа – протокола за разпит от 14 февруари 1935 г. и преписката на Софийския апелативен съд, въобще не е ставало въпрос за акцията в кино „Роял”. Също така е безспорно, че Тодор Живков е получил партийно наказание преди този период.
Спорно е наказанието – снемане от отговорна работа и изваждане от състава на окръжния комитет или изключване и преди всичко за какво е наказан. Преобладава становището, че е във връзка с провалите в окръжния комитет и заподозирането му като агент-провокатор. Само той лансира версията, че е свързано с провала на левосектантската акция в кино „Роял”. До голяма степен тази версия е узаконена с протокол от заседанието на Централната контролна комисия под № 23 от 14 януари 1949 г.
Решението е взето по молба на самия Тодор Живков. Закономерно изниква въпросът – защо му е било нужно това. Та на 27 октомври 1946 г. той е избран за народен представител от Благоевградска околия във Великото народно събрание, а през декември 1948 г. на Петия конгрес на БКП е избран за член на висшия орган на партията – ЦК (членовете са общо 47 души), а на пленума на ЦК на БКП от 27 декември 1948 г. е сред избраните 11 членове на организационното бюро, ръководено от Георги Димитров.
Ясно е едно – Тодор Живков е положил доста старание, упоритост и усилия, за да почисти миналото си от неудобни факти.
Години по-късно Мичо Ерменов, зам.-началник на Главно политическо управление на армията (1960-1865) и един от участниците в опита за военен преврат срещу Живков през 1965 г., заключава:
„Нашата група познава Живков много добре и от близкото, и от далечното му минало. Райко Дамянов, член на Политбюро по онова време 1935-1936 г. е бил секретар на софийската градска партийна организация. Той казваше за Живков: „По онова време ние го изолирахме от ръководството на партията, защото беше агент-провокатор”. Питали сме го тогава – защо не каже за това? Но той се страхуваше.”
.
Още снимки от честванията на 100-годишнината на Живков ще намерите на адрес:
- АМЕРИКАНСКИ НАУЧЕН ЦЕНТЪР – СОФИЯ
Американският научен център – София
е Регистриран участник в
ОТКРИТА СЕСИЯ НА БЪЛГАРО-АМЕРИКАНСКА АСОЦИАЦИЯ
Неделя, 2 октомври 2011
Зала за конференции на Primerica, 2700 S. River Rd., Des Plaines, IL 60018
Патрон на фестивала – Светлозар Момчилов
Мениджмънт – Петранка СтаматоваAMERICAN RESEARCH CENTER IN SOFIA
Американският научен център – София (АНЦС) има удоволствието да представи изследването на Елена Костова „Мелник в периода ХІІІ-ХІV в. Проблеми на политическата и социално-икономическата история“ като победител на тазгодишния конкурс за българска дисертация по средновековна тематика. В конкурса участваха седем български академични институции с докторски програми по история.
Международното жури направи следното изявление за труда на г-жа Костова: „Задълбоченото изследване за Мелник реконструира историята на града въз основа на цялостен анализ на наличните писмени извори и документи. Рядкост са проучванията на средновековните градове в България и на Балканите като цяло. Още по-малко са публикациите по темата на западни езици. Публикуването на средновековната история на Мелник на английски ще запълни важна празнина в научната литература и ще позволи на чуждестранните изследователи да се запознаят с особеностите на средновековните градове в Южна Европа (а също така и със специфичните трудности за историческа реконструкция за този период). След преработка на изследването по препоръките на международното жури трудът на г-жа Костова ще бъде публикуван на английски и ще бъде разпространен от АНЦС из цяла Европа и Северна Америка. Конкърсът и предстоящото издание са спонсорирани от фондация „Тианадера” на Роберт и Нели Гипсън.
Елена Костова е защитила доктората си по средновековна история в Софийски университет „Св. Климент Охридски” през 2006 г. с научен ръководител проф. д-р исторически науки Христо Матанов. От 2008 г. тя е научен сътрудник в Института за исторически изследвания към Българска академия на науките.
Бихме искали да напомним, че миналата седмица АНЦС представи на международната общност по случай 22-рия Международен конгрес за византийски изследвания в София най-новата си англоезична публикация за българската история и култура— State and Church: Studies in Medieval Bulgaria and Byzantium [Държава и църква: Изследвания по средновековна България и Византия] под редакцията на акад. Васил Гюзелев и проф. Кирил Петков. ISBN 978-954-92571-2-0.
Американският научен център—София (АНЦС) е частна, независима, академична организация с нестопанска цел, чиято мисия е да подпомага изследвания на северноамерикански учени в хуманитарните и социалните науки от за България и по-общо за Югоизточна Европа, като насърчава съвместни проекти с български и балкански изследователи и институции и като стимулира интереса към българското и балканското историческо и културно наследство. Центърът е регистриран като фондация в България и като корпорация с идеална цел, 501 (c)(3) в САЩ.
По-подробно за АНЦС вижте приложения документ, нашата уеб страница, която от идния месец ще бъде налична и на български: http://www.einaudi.cornell.edu/arcs/index.asp
или се обърнете към проф. Денвър Гранинджър, директор на АНЦС:Американски научен център в София; ул. „Васил Петлешков“ 75, София 1510; тел.: +359 2 947 9498; факс: +359 2 840 1962
е-мейл: graninger.arcs @ gmail.comARC11-9-7
- Да отгледаш чудовище
Автор: Любослава Русева
„Да вървим да живеем! – предложи Доган. И го ударихме на живот.
Арена ни бе нощният бар на хотел „Родина“. Още с влизането си в него открихме, че тази „родина“ е всъщност вилаетът Доганов. Посрещнаха ни салтанатите на управителя, на цяло ято от сервитьорки, изсипа се върху масите (най-хубавите, разбира се, баш на ачик!) цялото богатство на рая. (…)
…Балерините, както се е полагало за балерините на всеки султан, постепенно превръщаха бара в харем. (…)
Нощта завърши призори в дома на Доган… В дома ни посрещна неколкомесечен доберман, красиво, расово кученце. Красиво, но бе сторило грешка. Не помня каква, кучешка грешка, гледаше виновно и жалостиво, посягаше да близне ръка на стопанина си… Грешките се наказват, отвърна му той.
Изхлузи бавно колана си, сгъна тежката му кожа на две и раздаде възмездие…“
От книгата „Лъжата, Жан, Иван и другите“ на Тошо Тошев, главен редактор на в. „Труд“. Описаната случка е от декември 1992 г.
Истината все някога излиза наяве
Забелязахте ли колко години са минали от гуляя в хотел „Родина“? През това време (а то е кажи-речи целият български преход) Ахмед Доган се опияняваше от своята недосегаемост, напълно убеден, че никой не би дръзнал да оспори неговото лидерство, както и че истината как функционира ДПС някога ще излезе наяве.
Това му позволяваше комфорта да не подава данъчни декларации, да не стъпва на работа в парламента, да не се съобразява с каквито и да било правила. А, и да не плаща данък обществено мнение!
Грижливо поливаният му имидж на загадъчен и мъдър владетел, който „дава знаци“ и зад чиито нищо неказващи изречения една известна журналистка ни убеждаваше да търсим втори план, не помръкна особено, дори когато на Доган му се наложи да се легитимира във властта и да говори повече и по-конкретно.
Това очевидно дотам заслепи „големия философ“, който уж щеше да се оттегли от политиката, за да се занимава с наука, че той загуби бдителността и преценката си какво, докога и колко още може да си позволява.
Но Доган не беше сам в политането към дъното на политическата (а и личностната) си деградация. За да се случи неговата игра, той имаше нужда от съучастници и те, нека признаем, му помагаха наистина самоотвержено.
Това улесни претенцията му да се държи във властта по същия начин, по който се държеше в собствената си партия, в собствените си сараи и със собствените си хора. И тъкмо негласният консенсус, че лидерът на ДПС е над законите, че може да бъде охраняван от жандармерията, че му е позволено да вдига палати без каквито и да е обяснения, че е в реда на нещата да казва: „Да дойде, ако му стиска!“ (към Бойко Борисов, тогава все още кмет на София, но, разбирай – и към прокуратурата, ДАНС, Сметната палата, съда), създаде и отгледа едно политическо чудовище.
Фалшивият образ се пропука
Грешките обаче се наказват, както сам е забелязал Доган, докато бавно е изхлузвал колана си в далечната 1992 г. А какво освен много груба грешка е да си въобразиш, че можеш да разчиташ на познатата подкрепа, когато вече няма как да кажеш „аз съм властта, аз съм този, който разпределя порциите в държавата“?
Тези дни Доган не само „се изпусна от страх“ (по главния редактор на „Труд“). Той е бесен. Но не защото на повърхността изплува скандалният му „консултантски хонорар“ от 1.5 млн. лв., колкото заради нанесения удар от довчерашния медиен тил. Фалшивият му образ се пропука с усилията на онези, които на практика го изградиха.
Същите, които го промотираха като незаобиколим политически фактор и с които беше в отношения „по пантофи“, сами свалиха опаковката от своя продукт и се отрекоха от него. Светлините вече гаснат, а веселите балерини, които превръщаха стария бар в султански харем, започнаха да се изнасят към по-актуални питейни заведения…
Впрочем, личната (дори прекалено лична) кореспонденция между лидера на ДПС, журналистката Валерия Велева, наречена с двусмисленото „Мадам В“, и главния редактор на „Труд“ показва като в „Биг брадър фемили“ разпада на една дългогодишна връзка:
Тя изневерява, той я хваща. Тя му крещи да се маха, той сгъва тежката кожа на колана си и вдига ръка. Междувременно има скандал за пари в стилистиката на „а га яде кюфтетата“ и дори намеци за мъжка „неосъщественост“.
Когато и двете страни вече не могат да се гледат…
„Но запомни: накрая всеки трябва да си плати сметката“, извиква той, преди да затръшне вратата, а тя започва да разказва на всичките си съседки как ще го подпука в съда. Въобще класика в жанра на едно грозно приключило съжителство на семейни начала, когато и двете страни вече не могат да се гледат.
Тук обаче става въпрос за нерегламентирано съжителство и точно това прави „шоуто“ особено поучително.
Срутването на бариерата между политика и медии нанесе тежки поражения върху българската публичност, защото даде безконтролни възможности медийната картина на реалността да бъде представяна за самата реалност.
Тази подмяна позволяваше на аморалния да дава морални оценки, като етикетира „лошите“ и „добрите“ и даже съветва за кого да гласуваме. Интриги, конспирации и „реконтрадезинформации“ бяха налети в основата на така и недослучилата се българска демокрация и в на моменти организирания погром над държавността.
В резултат българската публичност започна да отхвърля като чуждо тяло смислените гласове, а нейното проветряване се превърна в почти непосилна задача. Маскирана зад думите „свободна и независима преса“, тази обвързаност с политическите звезди на деня роди несвободна и зависима публика, лишена от предлагане на обективност, смисъл и култура.
„Ако искам, ще си купя и летяща чиния…“
В такава анаеробна среда днес вече всеки може да се представя за каквото си поиска и, по-важното, камерите продължават да са втренчени в едни и същи хора, които отдавна трябваше да загасят лампата, да затворят вратата след себе си и наистина да си платят „цената“…
Но не говоря единствено за Доган, нито само за онези, които през годините ни сервираха циничните му изказвания като: „Аз веднъж съм се родил, искам да живея живота си, както аз го разбирам. Ако искам, ще си купя и летяща чиния.“ Говоря за всеобхватната олигархична конюнктура, чийто текущ дневен ред винаги ни е пречил да изживеем също единствения си живот тук и сега, „както ние го разбираме“. По една-единствена причина: опасният модел на нерегламентираното съжителство се възпроизвежда непрекъснато, при това все по-неприкрито, а оттам и неприлично.
Е, „да вървим да живеем“ (по Доган). Но веднага, без да чакаме да стигнем до момента, в който ще трябва да се спасяваме само с летящи чинии. Наше право, а и задължение е да разтурим гореописаната конструкция. Защото иначе ще продължат да ни се подиграват. Чудовищата, които сами си отгледахме.
Източник: в. „Дневник“
Бел.ред: Текстът е публикуван за първи път през март 2010 г. За съжаление обаче някои от основните тези в него – за връзките между медии, политици, интереси и пр., за изграждането и събарянето на имиджи – никак не са остарели, напротив. Поради което има смисъл да се прочете и сега.
- „Ел Ей Таймс“: Холивуд намери своя нов рай в България
Филмите в България излизат над 80% по-евтини от заснетите в щатите проекти, отбелязва изпълнителният директор на „Ню Бояна“ Дейвид Варод
В покрайнините на София – столицата на България, студио от епохата на комунизма, разпростиращо се върху 75 акра земя, скоро ще привлече съзвездие от холивудски актьори, включително Силвестър Сталоун, Мики Рурк, Брус Уилис и бившия губернатор на Калифорния Арнолд Шварценегер.
Богатите на тестостерон екшън звезди на 19 септември т.г. ще се съберат в „Ню Бояна Филм Студиос“ (NuBoyanafilm.com), където ще започнат снимките на втората част на „Непобедимите“ – хитовият, изпълнен с емоции филм, разказващ за група наемници, чиято първа част събра 275 млн. приходи.
Новият проект, разполагащ с над 100 млн. долара, обаче е поредната високобюджетна продукция за „Ню Бояна“, която се превърна в любимата дестинация на Холивуд в Източна Европа, пише „Ел Ей Таймс„.
Българското студио се управлява от видния филмов продуцент Ави Лърнър, славещ се с репутацията си, че цепи стотинката на две и успява да намира най-евтината работна ръка и данъчни облекчения, който придоби правата върху комплекса през 2006 г, коментира още изданието (Вж. оригинала на текста).
След като засне голям брой филми в Израел, Южна Африка и Канада и построи огромен комплекс в Луизиана, Лърнър намери своя нов дом в древната страна край Черно море.
„Това е най-евтината страна в Източна Европа за снимане на филми“,
заяви той в подкрепа на решението си да избере балканската държава.
През последните години „Ню Имидж“ „вкара“ десетки милиони долари, за да обнови бившето държавно студио, построено през 1962 г.
Въпреки, че комплексът е бил дом на над 25 филма от епохата на комунизма, след разпада на Съветския съюз съоръжението станало неизползваемо.
Днес обаче студиото е работодател на над 1000 работници и има над 13 зали, както и зашеметяващи реплики на няколко манхатънски улици и древни римски градове.
То дори притежава собствен колизеум.
„Ню Имидж“/“Милениум“ в миналото използваше „Ню Бояна“ за десетки нискобюджетни филми, но отскоро там се снимат и проекти със завидно дълбоки джобове, включително „Черната Далия“ и „Конан варваринът“, който излезе на екран миналия месец.
Следващият голям проект на Лърнър пък е
„Херкулес“, чиито снимки ще започнат в „Ню Бояна Филм Студиос“ през март.
Въпреки, че първият „Непобедимите“ бе заснет предимно в Бразилия и Луизиана, снимките на втората част, които ще продължат точно 14 седмици, ще се направят в България и от части в Париж, Москва и Китай.
Втората част от поредицата ще включва голям брой известни актьори, включително Чък Норис, Джон Траволта и Жан-Клод Ван Дам.
Продукцията ще използва детайлните манхатънски декори на „Ню Бояна“, включително тези на улиците и на входовете на метрото, за да пресъздаде съветско убежище, използвано за обучение на войници на американска земя.
Това обаче не е единствената компания, разпростираща се в Източна Европа.
Базираното в Холивуд „Ралей Студиос“ наскоро откри огромен комплекс в Будапеща, Унгария.
Въпреки това и факта, че България не предлага данъчни стимули, изпълнителният директор на „Ню Бояна“ Дейвид Варод твърди, че снимките в балканската държава все пак излизат с 40% по-евтино от тези в останалите й източноевропейски съседи.
Той също така отбеляза, че филмите в България излизат над 80% по-евтини
от заснетите в щатите проекти.
Минималната заплата в тази страна е наполовина по-малка от тези в Република Чехия и Унгария, наблегна още Варод.
„Разликата в заплащането е основната причина. Невинаги е лесно да убедиш продуцентите да снимат в България, но в крайна сметка е много по-евтино“, припомни още веднъж той.
Лърнър и Варод дори прогнозираха, че София ще стане значително по-примамлива за кинематографското изкуство, ако страната въведе данъчни стимули за филмовите студия, което се очаква да стане още следващата година.
Източник: Vesti.bg
- Мирослав Ризински най-после е на свобода
Македонският българин и дисидент Мирослав Ризински, който беше осъден от македонските власти и в чиято защита се обявиха стотици български общественици и интелектуалци, както и всички български евродепутати, вече е на свобода и в момента се намира на територията на България, съобщават от Българския културен клуб“ – Скопие.
Мирослав, за чиято драматична съдба информираха и авторитетни европейски медии (като ЕурАктив и др.), излежа почти целия 3-годишен срок на политически мотивираната си присъда като решително отказа предложението на македонските специалните служби да им сътрудничи и доносничи за свои близки и приятели, както и няколко предложения за „помилване“ с неясни условия.
В специална декларация от март тази година, Мирослав и неговите колеги от „Българския културен клуб“ – Скопие категорично отхвърлиха и окачествиха като „гнусна търговия с хора“ предложението на македонското правителство за размяната му срещу други македонски дисиденти, потърсили убежище и намиращи се на свобода в България.
Арестите на редица политически опоненти на македонското правителство, извършени напоследък, следват сценарий, който е по същество аналогичен с ареста и осъждането на Мирослав Ризински.
Мирослав продължава да се бори за пълната си юридическа и политическа реабилитация в Република Македония като в момента си търси и подходяща работа в България.
Мирослав Ризински изказва дълбоката си човешка благодарност на всички общественици, интелектуалци, културни дейци, държавници, обикновени граждани и представители на гражданското общество от Република България и на българската емиграция в Европа, САЩ и Канада, които му оказаха силна морална подкрепа през трудното време на неговото политическо затворничество.
http://www.bkks.org/
- ТОДОР ЖИВКОВ Е РОДЕН НА 2-РИ СЕПТЕМВРИ, А НЕ НА 7-МИ
Cпоред регистрите за гражданско състояние на Правешката селска община от 1911 г.
Откритието е наистина сензационно предвид факта, че в официалната историография е установена друга дата – 7 септември. Самият Живков споделя в спомените си, че дълги години е имал спор с майка си за точната дата на раждането му. Според него разминаването идвало от това, че „свещеникът, който ме кръщавал бил порядъчно пийнал, та сварил да запише само деня на кръщавката, а пропуснал датата на раждането ми”. Баба Маруца настоявала, че той е роден на 20-и септември, когато църквата празнува св. Симеон Стълпник.
В мемоарите си Живков посочва, че сам е изчислил рождената си дата на 7-и септември: „Познавах добре традицията по нашите места и знаех, че обикновено детето минава през светия купел месец след раждането. Пресметнах и определих датата – 7-и септември. Майка ми остана непреклонна: „Не, никакъв 7-и, роден си навръх Симеон, на 20-и!” (Тодор Живков, „Мемоари”, изд. „Труд и право”, 2006 г., стр. 19).
Разминаване в датата на раждане има и в документите, които Живков представя пред зрелостната комисия в Павликени при опита си да завърши средното си образование през 1939 г.: в дипломата му от Държавната печатница за завършено средно специално училище е отбелязана датата 7-и септември 1911 г., а в личната му карта, издадена в с. Правец и заверена в Ботевградското околийско управление, е посочена съвсем друга дата – 14-и септември 1911 г. Констатираното несъответствие и непредставянето на кръщелно свидетелство за установяване на „действителната дата на раждането” е едно от основанията, послужили като мотив за отказ на комисията да допусне Живков до изпит (Христо Христов, „Тодор Живков. Биография”, изд. „Сиела”, 2009 г., стр. 53-56).
Въпросът с установяването на рождената дата занимава Живков не само в „Мемоарите”, но е също така предмет на чести дискусии в неформална среда, като под съмнение се поставя не само точния ден, но и годината на раждане.
Дилемата бе разгадана при извършването на ненарочна справка в съхраняваните във фондовете на Държавен архив – София официални регистри за гражданско състояние на Правешката селска община, които преглеждах през пролетта на 2009 г. по повод събирането на доказателства по едно гражданско дело.
Регистърът, запазен в Архивите обаче не е църковен, а граждански. Тази подробност изисква да се спра на едно обстоятелство, което изглежда не е било известно на Живков, а именно, че почти двадесет години преди раждането му отговорността за воденето на регистрите за раждане, женитба и смърт е иззета от църковните власти и е възложена на общинските управления. Затова и „пийналият” енорийски свещеник не е имал нито правото, нито задължението да отрази датата на раждане на Живков в регистър, а единствено да извърши религиозния обред и да издаде кръщелно свидетелство.
Историческата справка сочи, че светските актове за гражданско състояние са въведени от 01.01.1893 г. със Закона за забележаване ражданията, женитбите и умиранията от 15.12.1892 г. По силата на този нормативен акт, на общините е възложена дейността по регистрацията на населението. Фактическите регистри започват да се водят след обнародване на Правилника за забележаване ражданията, женитбите и умиранията от 24.03.1893 г. Според този правилник доказателство за настъпването на събитие по гражданско състояние /раждане, брак и смърт/ е само съставеният съгласно закона и правилника акт за гражданско състояние.Актът за раждане на Тодор Живков, записан в Регистъра за ражданията, женитбите и умиранията на Правешката община за 1911 г., е несъмнено оригинално съставен документ. Това личи не само от непрекъснатата възходяща номерация на вписаните актове, но и от последната страница на самия регистър, на която е нанесена собственоръчна заверка („визиране”) от упълномощения със заповед № 241/18.12.1910 г. на председателя на Софийския окръжен съд съдебен кандидат Ст. Д. Иванов. Отбелязано е, че „Настоящият регистър, които съдържа 100 листа… е визиран от първа до последна страница” и е „приготвен в два оригинала”. Заверката носи дата 18.ХІІ.1910 г. Обстоятелството, че именно това е автентичният регистър, воден в Правешката община, се вижда и от една по-късна забележка, нанесена с червено мастило в полето на акт № 187, която гласи: „На основание протоколно определение на Софийския областен съд от 14.ХІІ.1939 г. по ч. гр. дело № 1145/1939 г., с което се заповядва да се поправи акт № 187/07.ХІІ.1911 г. за поправяне името на лицето по същия от Гаврил на Ганчо Лаков. Кмет и длъжн. лице по гр. състояние: /подпис, печат/”.
По-долу прилагам самото съдържание на акта за раждане на Тодор Живков, така както е записан в Регистъра от 1911 г.
АКТ ЗА РАЖДАНИЕ № 127
на
Тодор Христов
На хилядо деветстотин и идинадесета година, на осмий септемврий, на девет часа пред обед, пред нас Генчо Ив. Буровски, кмет и длъжностно лице по гражданското състояние на Правешката сел. община, Орханийска околия, се явиха в общинското управление Христо Тодоров Живков, земледелец, на двадесет и две години, живущ в същата община, който ни обяви раждането на едно дете от мъжки пол, като ни заяви, че то се е родило в неговото жилище на вторий същия месец в девет часа пред пладне от него и от съпругата му Маруца Петкова, на двадесет и две години, без занаятие, и че му е дадено име Тодор.
Това обявяване ни се направи в присъствието на Иван Г. Банзаров, земледелец, на тридесет и пет години и Тодор В. Живков, замледелец, на шестдесет години, и двамата живущи в Правешката община, след което като се удостоверихме за раждането и пола на детето, съставихме настоящий акт, който се подписа от нас, обявителя и свидетелите, подир като им се прочете.Кмет: /подпис, печат „Софийско окръжие – Орханийска околия – Правешка селска община”/
Обявител: Христо Тодоров
Свидетели: Ив. Г. Банзаров, Тодор В. ЖивковАвтор: Павлин ЦВЕТКОВ
Публикувано за първи път в бр. 5 от 03.09.2011 в-к „Правец ДНЕС“ - Американка завеща 800 000 долара на наше село
С нова дограма ще посрещне учениците си на 15 септември основно училище „Отец Паисий“ в поповското село Водица. Ремонтът се извършва с част от 800 хил. долара, неочаквано завещани от американка в полза на селото.
В учебното заведение учат общо 90 деца от четири околни села: Водица, Цар Асен, Осиково и Ковачевец. Подмяната на дограмата е само първата инвестиция от дарението. Предстои закупуване на книги за библиотеката в читалището, дребни ремонти и постигане на голямата задача – създаване на заетост чрез социални предприятия.
Завещанието се изпълнява чрез КАФ Америка (CAF America) и българския им партньор Фондация „Помощ за благотворителността в България“, съобщи за БТА представителят на организацията Камелия Станчева.
Хелън Ашли е родена през 1916 и умира през 2009 година. Прекарва живота си в град Скотсдейл, щата Аризона. Последната й воля е собствеността й да бъде разпродадена и да бъде основан фонд на нейно име, а 75 процента от него да бъдат дарени за благополучието на село Водица и околностите.
Предполага се, че причината американката да избере именно поповското село е родствена връзка от края на 19 век.
Източник: Actualno.com
- ЦИК и ВАС тълкуват Изборния кодекс както дяволът Евангелието
Съдът на два пъти реши точно обратното на законовите текстове и създаде усещането, че обслужва управляващите
Още при приемането на Изборния кодекс имаше сериозни съмнения, че някои текстове в него не са особено прецизни и са в услуга на управляващите от ГЕРБ. Критиките на опозицията, че герберите се възползват от положението си на мнозинство в този случай, не бяха само стремеж за изпъкване и забавяне на работата по кодекса. Назначаването на ЦИК, където някои от членовете определено влязоха по шуробаджанашки начин, предизвика известно безпокойство у публиката.
Всички тези съмнения и безпокойства започнаха да се потвърждават, след като комисията отказа да регистрира формациите, които подкрепиха кандидатите на СДС за кметове в Плевен и Монтана. Найден Зеленогорски и Златко Живков са дългогодишни градоначалници и е почти сигурно, че отново ще спечелят доверието на хората там. А това очевидно не се харесва на ГЕРБ. Същевременно изборната администрация се възползва от една от празнотите в кодекса и позволи в Плевен да бъде регистрирана коалиция, в чието название фигурира името на кмета Зеленогорски. А той ще изпадне в абсурдната ситуация да се конкурира със собственото си име.
Сините вече заявиха, че ще се обърнат към Върховния административен съд (ВАС). Проблемът обаче е, че едва ли могат да се надяват на сериозен успех там. Защото вече имаше поводи да се потвърдят и едни други съмнения. А именно – че
ГЕРБ държи здраво съдебната власт
и тя ще служи вярно на партията в изборния процес.
Към българските магистрати има много критики, но поне по отношение на изборите досега не бяха упреквани. Напротив, имаше случаи, в които само и единствено благодарение на ВАС справедливостта в крайна сметка възтържествуваше. Да не забравяме, че през 2009 г. „Синята коалиция“ нямаше да може да се яви на парламентарния вот, ако ВАС не беше отхвърлил скандалното решение на ЦИК, с което й беше отказана регистрация. По казусите в Плевен и Монтана юристи от ЦИК вече обясниха, че формациите, които подкрепят Зеленогорски и Живков, не са спазили указанията, които са им били дадени. От СДС обаче твърдят, че това не е вярно. Независимо кой е крив и кой е прав, всеки закон освен буква има и дух. Случващото се в Плевен и Монтана противоречи на всякакви демократични принципи.
Ще е твърде оптимистично обаче да се мисли, че съдът ще се съобрази с подобна аргументация. Вече има признаци за противоречива съдебна практика на ВАС по отношение на кодекса и изборния процес. На няколко пъти съдиите не се съобразиха не само с духа, но и с буквата на Изборния кодекс, при това все в услуга на управляващите.
Съдът например потвърди решение на ЦИК, че един човек не може да участва в подписки на повече от една партия, въпреки че Изборният кодекс не го забранява изрично. В него е записано, че това изискване е само за независимите кандидати. Досега нямаше ограничения за подписките. Презумпцията за това бе, че всеки може да гласува само за една партия, но това не му пречи да подкрепя явяването на избори и на други формации.
Под благовидния предлог, че трябва да се даде равен старт на независимите кандидати, ЦИК взе решение, че всеки гражданин може да се подписва само в една подписка. С това обаче комисията де факто дописа кодекса, което е недопустимо. Откъдето и да го погледнеш, това решение на ЦИК е
в ущърб на по-малките организации
и облагодетелства такива като ГЕРБ. Малките формации никак не са за подценяване на местните избори, но за тях събирането на подписки не е лесна работа. Изключително неприятно е, че съдът на практика потвърди със своето решение дописването на кодекса от ЦИК.
По друг един казус магистратите също се произнесоха не в съответствие с кодекса. Според кодекса партиите, които подадат документи в последния момент, нямат право да събират подписи след изтичането на срока, в случай че ГРАО установи нередности. Практиката е следната – ЦИК регистрира всички партии, а после отнема регистрацията на онези, в чиито документи има някакъв проблем. През тази година обаче ВАС уважи искането на няколко малки партии и им даде възможност да събират подписи след изтичането на срока. С което постави ЦИК в доста деликатна ситуация. Дилемата пред комисията бе дали да се съобрази с кодекса или със съдебното решение, тъй като двете си противоречаха.
Това съдебно решение подтиква и към някои въпроси, които вероятно няма да звучат добре в ушите на съдебната и изпълнителната власт. От него например се облагодетелства една формация, за която се твърди, че е от т.нар. бизнес партии и гравитира около една бизнес групировка с противоречива слава. А въпросната групировка, особено напоследък, е в изключително добри отношения с управляващите. Имена няма как да се споменат, тъй като за горните твърдения няма доказателства в юридическия смисъл на тази дума.
Заради всичко това обръщането на сините към съда по казусите в Плевен и Монтана изглежда по-скоро като отчаян ход. И ще е най-добре те да помислят за други варианти за издигане на своите кандидати, каквито съществуват.
Съдебните решения не се коментират, а се изпълняват – това каза навремето бившият премиер Симеон Сакскобургготски. Безспорно това е така, защото в противен случай няма как да се раздаде правосъдие. Би било добре обаче съдебните решения да са съобразени със закона. Защото противното също означава липса на правосъдие.
Любен Обретенов,
в. ”Сега”
- Българите са “особени“ славяни със средиземноморска жилка
Според генетично проучване на учени от Катедрата по медицинска генетика на Медицинския университет в София произходът ни не е тюркси, а се родее с жителите на Северна Италия по линия на траките.
Българите са “особен вид славяни“, силно повлияни от средиземноморския генотип, сочат резултатите от мащабно проучване на антропо-генетичната идентичност на българския народ, резултатите от което бяха оповестени пред медиите в четвъртък.
Проучването обхваща 855 българи и българо-мохамедани като техни проби са били сравнени с тези на други популации.
“Целта на проекта беше съвременният българин да бъде позициониран къде стои спрямо останалите народи“, обясни ръководителят на Катедрата по медицинска генетика на Медицинския университет в София проф. Драга Тончева, един от авторите на проучването.
Директорът на Института по микробиология на БАН проф. Ангел Гълъбов коментира, че това проучване е още едно доказателство, което отхвърля теорията за тюркския произход на българите. “Точността на изследването дава същата сигурност, каквато тест за бащинство, така че категорично може да бъде отхвърлена теорията за тюркския произход на българите“, заяви той.
Интересно е, че за разлика от останалите славяни – руснаци, поляци, чехи и словаци, които са с много сходен генотип, българите са по-отдалечени от тях. Учените посочват, че от славяните най-много се доближаваме до поляци и хървати. Сърбите и македонците не са правили подобни изследвания, поради което не можем да се сравним с тях.
В същото време съвременните българи са близки до средиземноморския генотип, като най-много се доближаваме до жителите на Северна Италия. “Това е свързано с общите ни тракийски корени“, посочи Гълъбов.
Той заяви, че българите са много далеч от турския генотип, въпреки, че 500 години сме живели заедно и не може да се говори за генетично повлияване.
Изследването показва още, че няма разлика в генетичната идентичност на българите в различните краища на страната.
Проучването е публикувано в американско научно списание, а сега се чака и реакцията на историците.
Иначе проектът е по-мащабен и предстоят нови проучвания, които да дадат информация за генотипа на някогашните обитатели по нашите земи и за това как сме се променили. Турският генотип е близък до този на египтяните и палестинците, от които ние сме също много отдалечени, показва проучването.
Проектът “Характеризиране на антропо-генетичната идентичност на българския народ”е финансиран от фонд “Научни изследвания”.
Мартина Бозукова,
Mediapool
––––––––––––––––––––––-
Българите са особен вид славяни, каза пред журналисти в Националния пресклуб на БТА акад. Ангел Гълъбов, директор на Института по микробиология към БАН.
Той цитира данни от мащабно генетично проучване „Характеризиране на антропо-генетичната идентичност на българския народ„. То е извършено в продължение на две години с обединените усилия на български и италиански учени.Изследвани са кръвни проби на 855 българи и българо-мохамедани и са сравнени с тези на други европейски популации, каза проф. Драга Тончева, ръководител на Катедрата по медицинска генетика към Медицинския университет – София.
„Особен“ тип означава, че сме между славяни и средиземноморци, обясни акад. Гълъбов.Българската популация е с индоевропейски произход, а не с тюркски, както се приемаше досега и това е удар върху подобни твърдения, каза още той.
Според генетиците българите са близо до поляци и хървати, а най-типичните славяни са руснаците.Проучването е публикувано в американски научни списания и вече се очакват коментарите на историците, допълни още акад. Гълъбов.
Индоевропейският произход на българите може да се докаже по сходствата в българската и персийската традиционни медицини, заяви миналата година д-р Славян Стоилов, който взе участие в българската експедиция в Иран „Българи – прародина”.
Българите най-вероятно са част от персийското семейство на територията на днешен Иран, смята пък антропологът Александър Илиев, който бе ръководител на експедицията.Източник: Dnes.dir.bg