Авторски
- Созопол става столица на изкуствата 2011
От днес 27.08 започва традиционната Аполония.
От днес Созопол става столица на изкуствата. Тази вечер в градчето започва 27-мото издание на традиционната „Аполония“. До 5 септември в програмата на културните празници ще бъдат представени театрални постановки, изложби, книги и филми. Всичко това ще е съпроводено с много музика, която традиционно всяко лято събира на сцените на „Аполония“ български и чужди изпълнители.
Концерти ще изнесат Биг бенд на БНР, Камелия Тодорова, Васил Петров, АХАТ, Мария Илиева и Поли Генова.
Ще бъдат представени последните книги на Даниел Вълчев, Георги Господинов, Калин Терзийски, Златко Енев, Людмила Филипова, Марин Бодаков, Иван Теофилов и други.На „Аполония“ ще бъде връчена и наградата Аполон Токсофорос. Статуетката се присъжда за изключителен принос в развитието на българската култура и представянето й зад граница. /Торнадо/
- Столипиново се настани в Германия
Те крадат, рушат, проституират и „забравят“ да се мият – Дортмунд е вдигнал ръце от стотиците живеещи в града български роми. Градските власти се видяха принудени да прибягнат до драстични мерки.
В Дортмунд проститутките вече са нежелани. От месец май в целия град уличната проституция е забранена. На Ravensberger Straße, центъра на уличната проституция, се мъдри надпис на немски, български, турски и румънски, който гласи: „Уличната проституция БЛОКИРАНА“.
Дано се махнат…
Тази мярка станала необходима, обяснява общинската съветничка Мария Хетмайер. Районът се превърнал в сборище за ромки от България. Над 700 от тях се регистрирали като проститутки. Тъй като „работното облекло“ на жените не оставя място за съмнение с какво точно се занимават, то и децата от основните училища се сблъсквали всекидневно с платената любов. Една от обосновките за забраната е да се защити младежта.
Дортмундчани се надяват, че жените изцяло ще изчезнат от града, а заедно с тях и мъжете, които според мнозина са причина за нарастването на престъпността в града. И най-вече, че няма да идват повече. Ръководителят на общинската служба по реда и сигурността Инго Молденхауер се изразява недвусмислено: „Би трябвало оттук до България да стигне сигнал, че при нас вече не могат да се печелят пари от улична проституция“.
Не е само проституцията
От присъединяването на България и Румъния към ЕС през 2007 г. в Дортмунд са пристигнали близо 3 000 български и румънски граждани. И това е само официалната цифра. Смята се, че истинската е много по-голяма. Почти всички са роми – подробност, която не се отчита от официалната статистика, но играе особено важна роля.
В Дортмунд почти всеки има какво да разкаже за ромите. Например историята за „проблемните сгради“: в изоставени постройки внезапно заживявали новопристигналите, електроенергия се крадяла от съседни сгради, отпадъците се изхвърляли през прозорците, стълбищата смърдяли на урина. Преди общинската служба по реда и сигурността да опразни зданията, обитателите набързо успяли да изтръгнат от стените всички кабели и водопроводни тръби.
Или пък историята за над 50 роми, които окупирали приюта на църквата, опразнили склада с дрехи, дарени за крайно нуждаещи се и започнали да продават плячката си на един паркинг. Социалната служба била принудена да си ангажира частна охрана. Или историите за ромските дечица, които учителите в началното училище трябва да учат не само не немско четмо и писмо, а и как да се мият редовно. Всичко това няма нищо общо с уличната проституция. Или поне не пряко.
За някои успех, за други не
За общинските власти разширяването на забраната за улична проституция върху цялата градска територия е въпреки всичко успешна. Не само че проституцията вече не е повсеместна, а и полицията е регистрирала напоследък по-малко престъпления. И за пръв път от приемането на България в ЕС насам през последните два месеца броят на имигрантите от България не е нарастнал.
„Със забраната на уличната проституция бяха наказани единствените българки, които легално печелеха тук пари“, притоворечи на общината социалната работничка Елке Репьолер. С разширяването на забраната сега се повишавал натискът най-вече върху българките, които продължавали да разчитат на доходи от проституция. Сега голяма част от тях очаквали клиентела в нелегални бардаци и зависели от сводници.
От Столипиново до Дортмунд
Почти всички българи в Дортмунд са турскоговорящи роми. Благодарение на голямата турска общност в града, те са в състояние да общуват. Голяма част от тях са от Пловдив, чийто квартал Столипиново с неговите над 45 хиляди жители е едно от най-големите ромски гета на Балканите.
Bildunterschrift: Großansicht des Bildes mit der Bildunterschrift: Пращат дъщерите си да им изкарват хляба
Делегация от Дортмунд посети Столипиново и информира за панелни блокове без ток и течаща вода, където всички свободни площи са обсипани с отпадъци. В семействата цари крайна мизерия, разказва социалната работничка Репьолер. „Те пращат някоя от дъщерите си в Дортмунд, за да печели там пари за цялото семейство – това е единственият им изход от мизерията.“
Златният Дортмунд
В Столипиново град Дортмунд е символ на богатството, разказва началникът на общинската служба по реда и сигурността Молденхауер. Там има малка „Дортмундска махала“, в която живеят хора, чиито роднини са в Германия. В сравнение с цялата безутешност на гетото, махалата демонстрира известно скромно благосъстояние. Пряка автобусна линия допълва превръщането на далечен Дортмунд в привлекателна точка.
Всеобщото мнение е, че условията за живот в България трябва да се подобрят, за да се спре миграционният поток към Германия. „Това обаче е европейски проблем“, казва Инго Молденхауер: „Ние можем да го решим само за Дортмунд.“
AГ, ДВ, В. Шопов, Б. Рачева,
Дойче Веле
- Обедняваме бавно, прогресивно дори
Българите поемат твърд курс към оцеляване в беднотията и не просто свиват колана, а вече вадят скритите резерви, обобщава в. „Труд“.
Според най-новите данни на статистиката средната работна заплата от януари 2010-а до юни 2011-а е нараснала с 12,9%, т. е. с около 80 лв. Инфлацията обаче я е подяла с 5,7% и издръжката на живота е скочила с 6,8%. За да живее нормално, на човек от домакинство сега му трябват 528,14 лв. месечно при 489 лв. в началото на миналата година. Но средномесечният общ доход на човек (289 лв. сега) е едва 54,8% от необходимите средства за живот.
„Сиромах човек – жив дявол“, твърди стара поговорка, но сега и дяволиите не помагат особено. За да посрещнат разходите си, да покрият борчове към банки, топлофикация, данъчни, хората започнаха да продават и земеделски земи, останали им в наследство от дядовци и бащи. Пестят от нови дрехи, лишават се от някои удобства, не купуват мебели и домакинска техника, а… кътат парите в банките за черни дни.
Видят ли голям зор, ипотекират имот, вадят скритите златни бижута и залагат или по-често продават сватбени халки и огърлици. От това се вземат добри пари веднага, нищо че в бъдеще сделката може да се окаже „кон за кокошка“.
Инфлацията расте, пряко ощетява покупателната способност на всички българи и свива все повече потреблението. Изчислена през калкулаторана националната статистика, тя е 5,7% за година и половина (от януари м.г. до юли т.г.).За първото тримесечие на тази година доходите на домакинствата са намалели с 2,1% спрямо същия период на миналата, показват данните на статистиката. А за полугодието издръжката на живота е нараснала с 6,8%, съобщиха от Института за синдикални и социални изследвания (ИССИ) на КНСБ. Средномесечният общ доход на човек (289 лв.) е едва 54,8% от необходимите средства за издръжка на живота. Средната работна заплата от януари м.г. поддържа сравнителна стабилност и в числа е нараснала (виж таблицата в галерията), но приходите извън заплатата са паднали с повече от 60%.
България е на трето място по бедност в Европейския съюз. Доходите на 21% от населението у нас са под екзистенциалния минимум, показва външно изследване. Според ИССИ обаче 28% от домакинствата у нас са под границата на бедност (198,48 лв. сега), изчислена според потребителска кошница от 77 жизненоважни стоки и услуги. Тези, които преживяват с доход на човек до 240 лв., са 42,4%, а „богатите“ – с доход над издръжката на живота (528,14 лв. за юни) са само 8,1%.
Източник: News.bg
- Чикаго. Сентябрь 2011 года. Фестиваль Людвига ван Бетховена
1 марта 2009 года в Чикаго состоялась мировая премьера трех Фортепианных трио Людвига ван Бетховена. Первыми исполнителями неизвестных шедевров композитора стали чикагские музыканты Джордж Лепоу, фортепиано; Ли Санг Ми, скрипка; Венди Уорнер, виолончель. Тот памятный концерт провела компания “International Beethoven Project” (далее – IBP). Вслед за ним последовали выступления музыкантов в Нью-Йорке и других городах, а также выпуск диска на студии “Cedille Records”. По данным Classical Billboard Charts в первую неделю продаж этот диск занимал двадцать четвертое место.
IBP продолжает знакомить слушателей с творчеством великого немецкого композитора. По инициативе компании с 14 по 18 сентября в Чикаго в помещении Chicago Urban Art Society состоится фестиваль Людвига ван Бетховена. Амбициозность замысла читается в самом названии, где отсутствует слово “музыка”. Устроители фестиваля задумали нечто большее, чем просто исполнение произведений композитора. Целью фестиваля является погружение в мир Бетховена и его эпоху. Зрители увидят фильмы, выставку портретов Бетховена, художественные инсталляции, примут участие в поэтических чтениях, лекциях, дискуссии о месте композитора в истории мировой музыки. В фестивале примут участие режиссеры и актеры, ученые и писатели. В исполнении семидесяти музыкантов мы услышим произведения современных композиторов, включая двадцать новых произведений для фортепиано. Музыка от барокко до рока, симфоническая, камерная, инструментальная и, конечно, музыка Бетховена – таковы лишь краткие анонсы предстоящих событий. На протяжении пяти вечеров с четырех часов вечера до двух часов ночи над Чикагским артистическим обществом (Chicago Urban Art Society) будет витать дух безумного гения.
Вот что говорит о задачах фестиваля президент IBP пианист Джордж Лепоу: “Бетховен был мятежником, нарушившим все правила социальных соглашений и изменившим навсегда мир искусства и права творца. Бетховен был первым модернистом нашего времени. Следуя его бунтарскому духу, мы бросаем вызов всем классическим правилам программирования фестивалей, экспериментируем с жанрами и формами и призываем зрителей и слушателей быть открытыми к новым веяниям Искусства и Музыки. В этом нас вдохновляет бесстрашный гений Бетховена!”
Центральным событием фестиваля станет участие в нем второго дирижера Нью-Йоркского филармонического оркестра, нашего соотечественника Даниэля Бойко.
Чикагские любители музыки хорошо знают маэстро Бойко. Он возглавлял оркестры большого Чикаго, работал исполнительным ассистентом у тогдашнего музыкального руководителя Чикагского симфонического оркестра Даниэля Баренбойма, четыре года руководил Симфоническим оркестром Скоки. Это время было самым интересным и насыщенным в жизни коллектива. Даниэль Бойко показал себя инициативным музыкантом, одержимым новыми идеями, планами, замыслами… Для каждого концерта дирижер придумывал какую-то “изюминку”. Чудесная, но редко исполняемая музыка по-новому преподносилась оркестром и по-новому, свежо воспринималась аудиторией. Я вспоминаю замечательные семейные концерты Бойко и его оркестра, когда в антракте маленькие зрители знакомились с инструментами, брали их в руки, пробовали извлекать звуки. Я вспоминаю совместные музыкально-художественные вечера, на которых (прямо как на “Декабрьских вечерах” в Москве) музыка соседствовала с живописью и скульптурой. По инициативе Бойко оркестр изменил время начала воскресных концертов – они стали начинаться в четыре часа дня, и на концерты действительно стали приходить семьями. Новые веяния, которые музыкант привнес в жизнь оркестра, оживили музыкальную жизнь большого Чикаго.
Летом 2006 года Бойко получил новое назначение в Нью-Йорке. Он стал менеджером по работе с артистами при Нью-Йоркской филармонии. А с 1 июля 2009 года Даниэль Бойко служит вторым дирижером Нью-Йоркского филармонического оркестра. Как сказал маэстро перед отъездом из Чикаго: “Каждый концерт, каждая работа – еще одна ступенька вверх”.
После пятилетнего перерыва Даниэль Бойко возвращается в Чикаго. Он дирижирует Beethoven Festival Orchestra 16 сентября в 7.30 pm. Два других дирижера – музыкальный руководитель IBP Роберт Макконелл и музыкальный руководитель Чикагского детского хора Джозефин Ли.
17 сентября в 1.30 pm маэстро Бойко проводит мастер-класс.
В фестивале примет участие лауреат Первой премии XIII Международного конкурса имени П.Чайковского (2007 год), японская скрипачка Маюко Камио. В исполнении Камио и пианиста Джорджа Лепоу прозвучат Сонаты Л.ван Бетховена и И.Брамса для скрипки и фортепиано (15 сентября, 8.00 pm).
В числе участников фестиваля – музыканты Чикагского симфонического оркестра, члены квартетов “Avalon” и “Spektral”, чикагские музыканты Уинстон Чой, Марта Азнавурян, Джордж Лепоу, Орелиен Педерзоли, Минг Хуан Ху, Санг Ми Ли, Дэвид Мосс.
Два новых музыкальных проекта фестиваля курирует чикагский композитор Миша Зупко. Первый проект – “Бетховен сегодня”. Это – концерт современных музыкальных коллективов, среди которых Fulcrum Point New Music Project, Ensemble Dal Niente, Anaphora, Duo Diorama, College of DuPage Chamber Singers и Quintet Attacca. Второй проект композитора – “Багатели”. Это – двадцать новых “безделиц” (именно так с французского языка переводится слово bagatelle), написанных современными композиторами на темы бетховенской “Оды к радости”. Среди авторов багателей – Марта Пташинска, Джордж Флинн, Картер Пенн, Кристи Кастер.
Под патронажем артистического директора IBP Катинки Табакару в рамках фестиваля пройдет выставка современного искусства.
Многие концерты фестиваля будут транслироваться в прямом эфире на волне классической музыки 98.7 WFMT.
31 августа, 7 и 14 сентября на волне “Ланчтайм радио” (1430 и 1590 AM) слушайте специальную программу “Неизвестный Бетховен”, посвященную жизни и творчеству великого немецкого композитора.
Nota bene! Фестиваль Бетховена пройдет с 14 по 18 сентября в помещении Chicago Urban Art Society по адресу: 2229 South Halsted Street, Chicago, IL 60608. Билеты на концерты фестиваля можно приобрести на сайте www.internationalbeethovenproject.com. Там же вы найдете полную информацию о фестивале. Справки по телефону 312-772-5821 или по электронной почте ibp@internationalbeethovenproject.com.
Сергей Элькин,
http://sergeyelkin.livejournal.com/
Фотографии к статье:
Фото 1. ЛОГО фестиваля
Фото 2. Джордж Лепоу
Фото 3. Даниэль Бойко
Фото 4. Маюко Камио
- Лазар Мойсов, избил стотици българи от Македония, почина на 91 години
На 25 август в 2010 Белград почина Лазар Мойсов, един от най-големите престъпници, участвали лично в избиването на стотици българи в Република Македония след Втората световна война.
След войната той лично организира съдебната разправа с хиляди членове и симпатизанти на ВМРО. След като заема поста главен прокурор, едва на 27 години той организира избиването на стотици българи в Скопие, Куманово, Щип и Велес. Като заслуга за преследването на българите в Македония диктаторът Йосип Броз Тито го издига до най-висшите постове в бивша Югославия.
Лазар Мойсов заема поста на посланик в Узбекистан, в ООН, където става и председател на Генералната асамблея, а по-късно е и външен министър. Политическата си кариера приключва като президент на СФРЮ. А самият Лазар Мойсов произлиза от видно българско семейство. Неговите родители са екзархийски учители от град Неготино, южна Македония. /Източник: БГНЕС /Интересен факт е, че в българския раздел на Wikipedia няма и дума за престъпленията му срещу българския народ:
От Уикипедия, свободната енциклопедия:
Лазар Мойсов – на македонска литературна норма: Лазар Мојсов; на сръбски: Lazar Mojsov е югославски журналист, политик и дипломат.
Биография
Роден е на 19 декември 1920 година в Неготино, тогава в Кралство СХС (Кралството на сърбите, хърватите и словенците). Получава докторска титла в правния факултет на Белградския университет. По време на Втората световна война е югославски партизанин, а след това се издига в редиците на ЮКП. Между 1948-1951 година е министър на правосъдието на Социалистическа Република Македония. През следващите две десетилетия е депутат в парламента и редактор на вестник.
Междувременно започва дипломатическа кариера. Първо е посланик на Югославия в СССР и Монголия между 1958-1951 година, след това е посланик в Австралия от 1967 до 1969 година. До 1974 година е посланик в Организацията на обединените нации, Гаяна и Ямайка. Между 1974 и 1982 година е външен министър на Югославия и между 1977-1978 година е президент на генералното събрание на Организацията на обединените нации. От 1980 до 1981 година е председател на ЦК на КП на Югославия, а между 1982-1984 е отново външен министър на Югославия. След 1984 година е член на колективното председателство на Югославия, а между 1987-1988 година е и негов председател и фактически държавен глава на Югославия. През цялото това време е лектор и автор на трудове отнотно международните отношения.
Лазар Мойсов умира на 25 август 2011 в Белград, където е погребан в Алеята на заслужените граждани на Новите гробища в града. /Wikipedia/Мойсов е един от главните виновници за осъждането и съответно за гибелта на Методи Андонов-Ченто (Методија Андонов Ченто) – първия председател на Народното събрание на НР Македония, който в Скопие уж уважават, но и в техния раздел на свободната интернет-енциклопедия това не е дописано.
На снимката паметника Методи Андонов – Ченто в Скопје.
.
- УРАГАНЪТ АЙРИН ВРЪХЛИТА САЩ
Ураганът Айрин заплашва да връхлети шест щата по източното крайбрежие на САЩ. От Северна Каролина до Ню Йорк бе обявена тревога заради урагана.
В момента Айрин е от трета категория със сила на вятъра от 185 километра в час. Според прогнозите ураганът, който се движи на северозапад към САЩ и мина през Бахамите, може да достигне сушата още в събота сутринта. Очаква се да връхлети първо Северна Каролина.
Извънредно положение е обявено в щатите Северна Каролина, Мериленд, Вирджиния, Делауеър, Ню Джърси и Ню Йорк.
Задължителни евакуации бяха обявени в части на щатите Делауеър, Мериленд, Ню Джърси и Северна Каролина, предаде Би Би Си. Хората се запасяват с храна и вода, укрепват домовете си, подсигуряват покриви, превозни средства и лодки.
Заради приближаването на урагана движението на влаковете във Вашингтон вече е спряно. Работници трескаво укрепват електропроводите и поставят бариери около Националната катедрала.
Командването на ВМС на САЩ обяви, че на корабите от Втори боен флот, базиран в Хемптън Роудс, Вирджиния, са получили заповеди да излязат в морето като предохранителна мярка срещу задаващата се стихия. Морски офицери обясниха, че големите плавателни съдове устояват на големи бури по-добре в открито море, отколкото в пристанища.
Губернаторът на щата Ню Йорк Андрю Куомо обяви извънредно положение. Тази формална стъпка ще позволи на щатските власти по-ефикасно и оперативно да оказват помощ на населените места в подготовката им да посрещнат ударите на стихията, в евакуацията на жителите и ликвидирането на последиците от бедствието, отбеляза той.
В събота в Ню Йорк ще бъде спряно движението на обществения транспорт. Очаква се там Айрин да връхлети в неделя.
Кметът на мегаполиса Майкъл Блумбърг призова хората, които живеят в ниско разположените райони, да започнат да се евакуират, за да не бъдат блокирани. Препоръчвам на всички в Ню Йорк да излязат през уикенда извън града, каза той.
„Най-опасното нещо в този град и заради което ще имаме вероятно най-много трагедии, е, когато хората ходят да плуват. Не ходете да плувате, ако няма спасител, ако плажът е затворен. Знам, че някои хора обичат да ходят заради бурните вълни. Вълнуващо е, но е опасно. Няма вълнение, заради което си заслужава да умрете“, призова градоначалникът.
Социалните служби в града осигуряват на бездомните хора достъп до приюти. По улиците властите премахват потенциални дървета, които може да паднат по време на урагана. Чистят се уличните шахти, край ниските квартали са изпратени полицейски катери, подготвени са и аварийни електрогенератори.
Стихията уби един човек в Пуерто Рико и двама в Доминиканската република, където имаше и изчезнали хора. /Blitz.bg/
Read more
- Раскольническая Македонская православная церковь готовится к беатификации Александра Македонского
23 августа. ПРАВМИР. Македонская православная церковь, находящаяся в расколе с мировым православием, после установки памятника Александру Македонскому готовится к его беатификации. Предстоятель самопровозглашенной неканонической церкви архиепископ Стефан дал благословение на написание иконы Александра Македонского. Данная икона будет написана на куполе церкви святого Николая в городе Штип. Что касается жития императора Александра, то его на настоящий момент Македонская церковь не предоставила.
Интересен тот факт, что данное действие архиепископа Стефана рассматривается как националистический вызов, который всегда был свойственен представителям Македонской церкви. Например, в 2008 году архиепископ Македонской церкви в Ватикане, на мероприятии, посвященному Св. Кириллу Римскому, произнес провокационную националистическую речь, где он обвинял греков в том, что они не дают самовыражаться македонскому народу.
Что касается представителей Элладской Церкви, то они озабочены националистической политикой Македонской церкви. Буквально на днях представители македонской диаспоры призвали отлучить митрополита Анфима Салоникийского за его резкие высказывания относительно строящейся радиостанции, а теперь данная организация бросает новый вызов канонической Церкви.
Справка:
Македонская православная церковь — канонически непризнанная церковь православного обряда, действующая на территории Республики Македонии.
«Македонская Православная Церковь» была незаконно образована в 1967 г. с помощью македонских государственных властей. В 2007 г. Синод Сербской Церкви отлучил всех верующих так называемой Македонской Православной Церкви.
К «Македонской Православной Церкви» принадлежит 2/3 верующих Республики Македонии (примерно 1,2 миллиона человек). Кроме того, она имеет общины в США и Австралии. Количество епархий — 10 (из них 7 действует на территории Республики Македония и 3 – за её границами). Количество храмов и монастырей на территории самой Македонии – около 1200 (из них монастырей — 12, в которых проживает около 100 насельников). С 2005 года предстоятелем «Македонской Православной Церкви» является архиепископ Стефан Охридский. Он возглавляет «Священный Синод Македонской Православной Церкви», который состоит из 9 митрополитов и одного архиепископа. Территория «Македонской Православной Церкви» охватывает территорию Республики Македонии и македонцев диаспоры. Всего же под управлением «Македонской Православной Церкви» находятся 2000 церквей и монастырей.
Източник: Pravmir.ru
ПОА: МПЦ се подготвува да го прогласи Александар Велики за светец
Македонската православна црква сака Александар Велики да го прогласи за светец, тврдат од непризнаената Православна Охридска Архиепископија (ПОА) на расчинетиот владика Јован, во писмото кое го испратија до медиумите.
Тие се повикуваат на интернет изданието на рускиот православен весник „Православие и мир“ кој пред два дена ја објавил токму оваа информација.
„Православните Христијани ширум светот се згрозени пред отсуството на здрава човечка логика при намерата на расколничката МПЦ да го канонизира за светител Александар Велики. Ќе остане чуденка што би рекле овие агенции кога би го знаеле тоа што го гледаме во нашата татковина – како некои попови со благослов на расколничките епископи на сред плоштади прават помен за Александар Велики“, се вели во писмото, потпишано од јеромонах Иринеj од ПОА.
ПОА вели дека МПЦ „по дома глуми улога на црква, но во православниот свет, за голема жал на сите на кои расколот не им е мил, расколничката македонска црква е само организација оформена од комунистичките власти во некогашната Југославија за служба на политички и националистички цели“.
Тие до медиумите испратија и линк од веб страната на „Православие и мир“, на која „се открива неверојатната намера на МПЦ“.
Източник: Plusinfo.mk
- БУРГАС: ПОЕЗИЯ НА ЕКСТАЗА*
Автор: Д-р Георги Чалдъков
С д-р Франческо Аджелуци работихме заедно в Института по невробилогия в Рим. Франческо изследваше как слушането на музика и четенето на поезия влияят на мозъчната физиология. Наред с науката, той, като Овидий, пишеше своите Amores – от Франческо научих латинската дума за поет: vate. Той ми обясни, че “вате” означава “предсказател, изпълнен с вдъхновение, предизвикващо екстаз”, а поезията е una storia d’amore eterna (една вечна история на любовта). От Франческо знам още, че Овидий, заради бохемския живот и любовните си стихове, е бил прогонен от Рим и заточен в Томис, днешния румънски град Констанца. От “История на Бургас” научих, че това е било по времето на тракийския цар Котис, който “със сигурност е един от първите поети в района на Бургаския залив”. Към него Овидий се обръщал с: “Двамата с тебе пренасяме жертви на един и същ олтар.” А Добрина Топалова – автор на “Явлението Петя Дубарова” – ми каза, че “на света винаги му е нужен Поетът, за да му прилее Дух.”
В “Поезия на екстаза” професор Светлозар Игов е написал: „Не знам много ли са българските градове, които могат да се похвалят, че са обезсмъртени в толкова хубави стихове. А и не знам дали е правилно да нарека Бургас родното място на поета Христо Фотев, а не Христо Фотев – родината на поетичния Бургас. Поне за мен Бургас винаги е присъствал такъв, какъвто го е създал в поезията си Христо Фотев. Защото не градовете създават поетите, а поетите – градовете”.
И така Бургас е градът на Христо Фотев и градът, създаден от Христо Фотев.
Както Таити е островът на и островът, създаден от Пол Гоген. Според едно предание, когато разбрали за смъртта му (8 май 1903 г.), таитяните извикали “Гоген е мъртъв. Няма рай.”
И Хорхе Луис Борхес – в разказа си “Тльон, Укбар, Orbis Tertius” – има подобен мотив: „Предметите на Тльон се удвояват; те са склонни обаче и да изчезват или да губят известни черти, когато хората забравят за тях. Класически пример за това е един праг, който съществувал дотогава, докато на него стоял някакъв старец, и който изчезнал след смъртта му.” Подобен пример за това е: Духът на един град, който съществувал докато в него живял един Поет, и който изчезнал след смъртта му.
Или трябва още да анализираме мислите на Мигел де Унамуно (душата на града създава индивида) и на Хорхе Луис Борхес, Светлозар Игов, може и Жан-Пол Сартър (душата на индивида създава града)._________________________________________________________________________
* От “Бургас. Сантиментални истории”, подготвени за печат. - Правителството иска актуализация на бюджета
Правителството обмисля да направи актуализация на бюджета наесен. Това става ясно от стенограмата от последното правителствено заседание, проведено на 24 август, публикувана на сайта на Министерски съвет.
До актуализация на основната фискална рамка може да се стигне заради сумата от 25 млн. лв., които държавата дължи на строителя на “Водното огледало” в Кърджали. С проекта се занимават съда и прокуратурата.
“Строителната фирма дефакто няма нищо общо с действията на администрацията и съответно ако са направени такива нарушения. Това е една строителна фирма, на която предишните са възложили определен вид работа и която от две години преговаря с правителството, за да получи възнаграждението си”, съобщава на колегите си регионалният министър Росен Плевнелиев.
Ето как темата се обсъжда на заседанието:
БОЙКО БОРИСОВ: Добре, по тази тема понеже ме занима няколко пъти, моето мнение е, че е хубаво тази тема да я вкараме за актуализация на бюджета по тази тема в Парламента. 25 милиона лева са много пари. Там в Парламента и да гласува Парламентът тази сума и тогава вече да мислим ще я взимаме ли тази сума от култура, от спорта, от МВР, от регионално, откъде ще я взимаме, за да се знае.
ВЕЖДИ РАШИДОВ: Ние за 10 милиона правим национален музей, а да им дадем 25 милиона лева за да копаят водно огледало.
СИМЕОН ДЯНКОВ: Мисля, че това е добра идея, наистина трябва да се мине през актуализация. Иначе няма откъде да ги извадим.
БОЙКО БОРИСОВ: Защото, помните, че магистрала „Люлин” като я вкарахме в Парламента, там нямаше никакъв дебат. А после в интервютата започнаха да говорят, че ние сме я оскъпили. Затова и Водното огледало – актуализация на бюджета.Премиерът не пропуска да разкритикува предишните управляващи. “Защо не са си платили парите от излишъците, които са имали? С какви очи Корнелия Нинова ме пита за кой бизнес не сме разплатили ние парите?”, гневи се Борисов. И предлага на Плевнелиев: “На Михалевски защо не му се обадиш и не му кажеш „Колега, защо като сте го направили от 8 на 80 милиона и имахте 3 милиарда излишъци, барем не си го платихте?”.
“Според мен управляващите се крият зад плащането към фирмите. Други са причините за актуализацията на бюджета. Те просто не си събират планираните приходи. Популизъм е, че сега са открили, че дължат нещо на някаква фирма или има допълнителни разходи. Не е в това проблемът”, коментира Корнелия Нинова от “Коалиция за България”. От отчета за първите шест месеца на годината ясно се вижда, че бюджетът не се изпълнява.
“Ще видите, че като внесат актуализацията, в нея няма да бъде само разхода за тази фирма. Вероятно ще намалят приходната част”, прогнозира тя.
Фактът, че за поредна година се стига до актуализация на бюджета, което означава “неграмотно планиране от страна на Дянков” и “лоша финансова политика”. “Този човек няма ли да се научи да прави бюджети до края на мандата? Трета година не може да установи какви договори има държавата! Ами още по-лошо говори това и за него, и аз екипа му. Тези договори не са някаква току-що възникнала информация. Постоянните актуализации показват финансова нестабилност”, възмути се Нинова.
Според нея е абсурдна ситуацията, в която парламентът ще изпадне през септември-октомври – да гледа бюджет за 2012-та, каквато е процедурата, и в същото време ще актуализираме бюджета за т.г. Паралелно с това ще тече предизборна кампания.
Това ще е първата актуализация за тази година. През 2010-та обаче се стигна до поправки в бюджета.
Източник: Vsekiden.com
- Българо-Американската Асоциация, Никола Чаракчиев и БГ вестниците в Чикаго
Автор: Климент Величков
БАА отново свърши много полезно дело. И знаете ли какво е то? То е точно това, което ние, правачите на вестици в Чикаго, които сме се прочули с нашите наистина сериозни достижения в издателската дейност, е трябвало поне десет пъти досега да направим, но не сме. Или поне „Старт“ не го е направил. Ако другите са го направили – извинения и голямо чудене от наша страна!
Става дума за това, че проф. Никола Чаракчиев, който е заместник-председатал и секретар на Асоциацията, просто напълни десетина кашона със сортирани по месеци и години наши бодри печатни издания (нали се досещатe, че той ги е събирал и сортирал?), качи ги на самолета (нали пак се сещате, че само той си знае какво е платил, какво е уредил за стотиците килограми свърхбагаж), прекара ги до София тия кашони и там ги тръсна на Галя Делиманова – шеф на отдел „Комплектуване“ в Националната ни библиотека „Свети Свети Кирил и Методий“. Галя ги пореди в „хранилището“ и сега България си има вече запазена история на своята имиграция в най-големия български град в чужбина.
Преди години надникнах в къщата на стария емигрант Тодор Пенев и бях потресен от това що видях! Беше събрал купища книги и вестници от неговото време. Заканих се да го опазим това богатство… И така си и остана със заканата. Бог знае къде е сега Тодор Пенев и неговото книжно богатство…
Гледам по колко броя са издавали досега печатаните по наше време вестници в Чикаго:
„България“, от 2001 досега, са издали 522 броя.
„Старт“ (заедно с „България 21 век“), които през 2002 се разделихме с тях – много по-малко. Изданието излиза от доста време насам два пъти в месеца, а по едно време даже малко си поотпочина – 314 броя.
„България Сега“, които се отлюспиха три-четири години по-късно от първото издание, издават своя 319 брой.
Новият играч на терена – „БГ Войс“, е на кота 20.
„Балканско ехо“, които винаги са си били сами и спокойни, са някъде към 160 броя…
1335 броя български вестници, издадени за 10 години в Чикаго? Не е малко. Но е много пръснато досега. Не беше оценено и много е преминало в забрава.
За да видите колко стриктно и почтено е постъпил към всички, дори и към двете новоизлезли в последно време само с по своите стартови броеве „номер едно“ списания, наречени със странни имена, ще цитирам част от доклада на Чаракчиев пред заседанието на борда на директорите на БАА за свършената работа:
„Както е отбелязано в нашия 15-годишен план при създаването на Българо-Американанката Асоциация през 2002 година, в раздела „Съхранение на ценностите на българската общност в Чикаго“ се предвижда опазването и на периодичния печат на българите в чужбина. В изпълнение на това решение през май предадох събрани годишни течения от излизащите в Чикаго през послеидните три години български вестници в специалния фонд на Националната библиотека „Свети Свети Кирил и Методий“ както следва: вестник „България“, вестник „България сега“, вестник „Старт“, вестник „Балканско ехо“, вестник „BG Voice“, списание „Булгород“, списание „Гъдел.“
Миналата година сръбските колеги от изданията на тяхната общност по света направиха в Белград среща по подобие на нашите Седем световни срещи на българските медии по света. Главният хит на срещата била изложбата на емигрантски вестници на сръбски език от началото на миналия век до сега из Европа, Америка и Австралия. Експонатите останали в Белградската библиотека след това. Време е отсега и ние да похвалим акцията на Българо-Американската Асоциация в Чикаго и пряко на проф. Чаракчиев и сами да се захванем с нашата си работа – да посъберем малко от многото що сме изпонаписали…
Източник: Старт Чикаго
- Либия лежи върху океан от прясна вода
Освен за петрола, се води съдбоносна война и за водата на Африка. Либия заедно с части от Египет, Судан и Чад са разположени върху Нубийската водоносна система.
Случващото се в Либия е поредната война за петрола, се говореше масово след началото на операцията на западните сили срещу режима на Кадафи. Малцина обаче си дават сметка, че всъщност се води съдбоносна война за водата на Африка, твърди в анализ в. „Ейша таймс“.
Либия заедно с части от Египет, Судан и Чад лежат върху Нубийската водоносна система – подводен океан от прясна вода. Смята се, че това е най-големият в света резервоар за вода. Контролът върху водата е безценен, особено за Африка.
Френските компании „Веолия“ (която миналото лято придоби и „Софийска вода“), „Суец Ондео“ (бивша „Женерал Де-з-О“) и „Сор“, известни още като „трите сестри“, контролират над 40 на сто от глобалния пазар на вода, отбелязва „Ейша таймс“. И допуска, че ако водната инфраструктура на Либия бъде поразена при въздушните удари, от привлекателните бъдещи поръчки за реконструкцията й ще се облагодетелства Франция чрез „трите сестри“.
Според Пепе Ескобар, автор на материала в изданието, това ще е последната стъпка за приватизация на целия този океан от безплатна сега вода.
От страните, в чиито недра дреме това съкровище, Либия единствена инвестира в значим проект за използване на водата.
Един от грандиозните проекти на режима на Кадафи е за изграждането на Великата изкуствена река – огромна мрежа от над 1300 кладенци и канали, чрез които се транспортира вода от четири големи подпочвени басейна: Куфа с площ от около 350 000 км2, намиращ се на юг до границата с Египет, оценяван на 20 000 км3 водни запаси, басейна Сирт, оценяван на 10 000 км3 вода, и Мазрук с големина 450 000 км2 и 4800 км3 вода. Други значителни количества вода се добиват от басейните Джуфра и Хамадах.
Инвестицията е 25 млрд. долара, за които Кадафи не взема и цент заем нито от МВФ, нито от Световната банка за разлика от практиката на държавните проекти в страните от региона. Великата изкуствена река доставя ежедневно 6 500 000 m? вода до Триполи, Сирт, Бенгази и цялото либийско крайбрежие.
Проектанти на Великата изкуствена река са Brown & Root (подразделение на „Халибъртън“) и Price Brothers, а на първия етап строителството е възложено на южнокорейския консорциум Dong Ah Consortium и на последващия основен изпълнител Al Nahr Company Ltd.
Решението за изграждането на гигантския инфраструктурен проект е взето на извънредна сесия на Генералния народен съвет през октомври 1983 г. През август следващата година Муамар Кадафи прави първа копка, а през август 1989 г. полага основите на втора фаза на проекта.
Месец по-късно първата вода от Великата изкуствена река започва да пълни резервоара на Адждабия, а през август 1996 г. Триполи вече пие чиста и прясна вода от пустинята.
Източник: Bolgari.net
- Героят от „Стъпки в пясъка“ разказвал сто часа приключенията си…
Писателката Антоанета Баева: Не вярвам в американската мечта
Интервю на Димитър Николов
Завладяващата история по действителен случай, актьорската игра на Иван Бърнев и уменията на режисьора Ивайло Христов превърнаха филма „Стъпки в пясъка“ в едно от успешните български кинопредложения през последната година. Животът на главния герой Слави обаче е толкова необикновен, че нито един филм, независимо колко е добър, не може да обхване всички интересни моменти в него. Затова и историята от „Стъпки в пясъка“ се превърна в роман на издателска къща „Хермес“. Негов автор е журналистката Антоанета Баева, а заглавието е „Стъпки в пясъка. Историята на едно поколение“.След повече от 100 часа разговори по скайп с прототипа на Слави – българин със същото име, който и днес живее в Чикаго, тя успя да създаде една книга, която не преразказва филма, а разкрива и много други детайли, герои и преживявания. Слави Иванов споделя с Антоанета своите най-ужасни преживявания през дългите години на бягство и лутане. Неговата история започва от Видин, минава през две тежки години в бежански лагер, стига до американския Запад и завършва в Чикаго, където Слави днес е един от уважаваните членове на българската общност. Там той има успешна фирма и се занимава с видеопродукция. Връща се в България рядко и смята, че сънародниците му трябва да бъдат по-уверени в собствените си способности и да са по-големи оптимисти.
– Какви са разликите между вашата книга и филма „Стъпки в пясъка“ на Ивайло Христов?
– Книгата разказва за същия човек, който е прототип на главния герой във филма, но в нея са включени събития и герои, които не са намерили място в лентата. В романа ще усетите друга, по-женска сетивност, в него има повече приказливост, повече детайл и психология, но това, разбира се, е свързано и с разликата в изразните средства на двете изкуства – киното и литературата.
– Какви са впечатленията ви от прототипа на главния герой? Какъв е той като човек?
– Прототипът Слави Иванов е много земен човек и в същото време не му липсва доза авантюризъм и смелост – иначе едва ли би тръгнал на подобно пътешествие – пеша през три граници. Търсеща и любопитна личност.
– Как посрещна той идеята да напишете книга за живота му?
– Идеята за романа беше негова. Първоначално я приех скептично. С времето обаче в разговорите ни той, неволно или не, „изпускаше“ части от своята история, които бяха невероятни като сюжет и като послание. Написахме книгата заедно – повече от 100 часа говорихме по скайп, той разказваше, аз пишех, после го обсъждахме, пренаписвахме…
– Защо решихте да посветите книга точно на тази история? С какво ви грабна?
– Сюжетът сам по себе си е невероятен – в него има всичко – и приключения, и драма, и хумор, голяма любов, перипетии, неочаквани обрати… По-важното обаче е, че това е една реална човешка съдба, която синтезира значими послания, които точно в тези трудни времена са ни много необходими: всичко е възможно, стига само да поискаш; никога не губи вяра и надежда, Бог е с теб; щастието не е в успехите, които постигаме, нито в целите, които гоним – то е в близостта и споделянето.
– Щастлив човек ли е Слави в момента?
– Търсещият, неспокоен дух не може да бъде напълно щастлив.
– Какво ви разказа той за българската общност в Чикаго?
– Българската общност в Чикаго наистина е общност. Самият той и по-старите емигранти се опитват да помагат на тези, които все още си търсят място. Има солидарност и добронамереност.
– Открил ли е Слави в Америка „страната на свободните“?
– Човек носи свободата и несвободата в себе си. Според мен Слави е бил свободен дух и в България. Човек като него би открил свободата навсякъде.
– Какво най-силно ви впечатли в неговия разказ?
– Най-въздействащ беше начинът, по който разказваше историята си. Дори най-драматичните моменти, най-ужасните си преживявания описваше хладно, лаконично, по мъжки. Той приема изпитанията като път, като етап, а не като пропадане и край, което е особено ценен урок за всички нас.
– Вие самата вярвате ли в американската мечта? Искало ли ви се е да заминете зад граница и да потърсите успеха в Страната на неограничените възможности?
– Самата аз не вярвам в американската мечта, нито в някаква друга мечта, свързана с определена география, защото смятам, че всеки носи щастието или нещастието, тъгата или радостта, амбицията или отчаянието в себе си.
– Защо книгата се казва „История на едно поколение“?
– „История на едно поколение“ е определение, дадено от издателската къща. Лично за мен обаче това е история, която може да се случи във всяко време. Единственото, което я свързва с времето на соца, са битовите детайли и социално- политическата среда, която до известна степен е катализатор на желанието за бягство на главния герой, но този психологически тип би открил повод и причина да търси Другото, Непознатото, Недостижимото във всяко време и във всяка ситуация.
Материал на в-к Новинар
- Премиерът е рекордьор по обещания
Премиерът и министрите от кабинета са изпълнили изцяло или частично около 10 процента от дадените от тях 400 обещания, отразени в медиите и регистрирани до момента на сайта Politikat.net.
В процес на изпълнение са 30 процента от обещанията на членовете на кабинета, а 60 процента са неизпълнени.
Това каза на пресконференция в Националния пресклуб на БТА Асен Генов от фондацията „Четиринайсети януари“.
Уебсайтът е направен по проекта „Гражданска инициатива за намаляване на политическото лицемерие“ и се осъществява със съдействието на Тръста за гражданско общество в Централна и Източна Европа. Проектът Politiкat.net започва преди една година и целта му е да проследява чрез медиите какви обещания дават управляващите в публичното пространство и какво се случва след това с тях, обясни Генов.
По думите му премиерът Бойко Борисов е своеобразен шампион по обещания. На сайта са регистрирани 184 обещания на министър-председателя, от които 13 били изпълнени изцяло и частично, 30 – неизпълнени, и 71 – били без движение.
След като Борисов е обещал, наистина са отпуснати средства за ремонт на стадиона в Пловдив, запазен е размерът здравните осигуровки, подписан е тримесечен мораториум за АЕЦ „Белене“, финансирана е първата фаза на завода за битовите отпадъци в София, публикувана е стенограмата от разговора му с руския премиер Владимир Путин, а вноската за пенсия не беше вдигната с 3%.
Частично изпълнени са пет обещания на Борисов. А към днешна дата неизпълнени са 30 обещания на министър-председателя, а по 71 други изобщо няма движение. В изпълнение са 59 публични обещания.
От Фондация „14 януари“, които поддържат интернет страницата са забелязали и лека промяна в обещанията на членовете на кабинета и по-специално на премиера Бойко Борисов. В началото се обещаваха неща до края на мандата, а сега се обещава за след 2014, отбеляза Асен Генов от фондацията.
Сайтът ще проследи и изборните обещания, които ще се дават до 23 октомври, както и тяхно изпълнение от онези личности, които ще бъдат избрани за президент и за кмет на София. Очаква се проектът да продължи поне до следващата пролет.
В последния месец от фондацията за трети път са отправили до всички министерства редица въпроси, свързани с конкретни обещания до властта. Отговори, обаче, те получават само от някои ведомства. Те питат МВнР за намерението на министър-председателя да поиска 60 милиона долара от Либия, средства, които страната ни е изразходвала по случая с медиците, но така и не получават отговор. Питат МЗХ за въвеждане на стандарта за виното, откъдето ги уведомяват, че има проект на нов Закон за виното и спиртните напитки. Те отправят въпрос до МТСП относно обещанието на Бойко Борисов правителството да гарантира високи заплати за IT – специалистите, но също не получават отговор.
От фондацията питат МВР за БОРКОР, за обещанието на премиера да бъдат проверени всички участници в скандалите със СРС и записите на разговорите на премиера, за обещанието през януари 2011 година контрабандата с петрол да бъде преустановена, както и за думите на Борисов, че елитни самбисти ще получават по-лесно работа в охранителните структури. Така и не получават конкретен отговор, тъй като от МВР им обясняват, че искането им може да бъде разгледано като неотговарящо по изискванията на Закона за достъп до обществена информация.
Източник: Actualno.com
- Зенга-зенга! Или война с елементи на рап и чалга
Шебер-шебер!
Бейт-бейт!
Дар-дар!
Зенга-зенга!
Ако това не ви говори нищо, вероятно не сте от онези пет милиона души, които са гледали как Кадафи пее като рапър в „Ютюб“ (вижте в youtube.com), нито от останалите не знам колко милиона, които се сещат, че тези думи идват от една негова истерична реч от началото на бунтовете в Либия.
На 22 февруари вечерта, заметнат с одеяло от камилска вълна (на което либийците викат джерд), Кадафи се изправи пред входа на бившата си резиденция, бомбардирана навремето от Рейгън. С почти фалцетен патос и размахване на юмруци обясни как ще прочисти страната от плъховете. Кьоше по кьоше, къща по къща, сокак по сокак, крещеше той на диалект, така че да го разбират и най-простите либийци.
Без да вдява нищо обаче, един чужденец, на когото тези думи, както и цялото поведение на Кадафи се сторили особено забавни, взе, че направи монтаж на полковника върху музиката от парчето „Хей, бейби” на рапъра Питбул. Така се появи интернет хитът „Зенга-зенга“.
Произведението почти бе обявено за химн на революцията, но после се разбра, че този чуждестранен автор носи библейското име Ной и е родом от Тел Авив. Машината за конспиративни теории в Либия веднага се включи на пълни обороти и цялата работа бе обявена за целенасочен заговор. Сами познайте на кого. На Мосад, естествено. Любим етюд на либийските сценаристи и режисьор постановчици. А джамахирийският театър на абсурда, както знаете, е много продуктивен. От известно време поставя представления всеки ден, и то на голяма сцена.
В понеделник целият свят плюс малка група либийски дипломати от посолството в Прага обявиха режима на Кадафи за окончателно паднал. Информациите, че бунтовниците контролират 95% от либийската столица, убили са един от синовете на Кадафи и държат други двама под арест, явно много бяха окуражили въпросните дипломати в Чехия. Най-накрая те решиха, че е дошло време да скъсат портретите на диктатора.
Това става в понеделник, 22 август, точно шест месеца от началото на така наречената революция в Либия. Добре, ама няколко часа по-късно филията се обръща. И то все едно с мармалада върху новия килим на посолството.
Защото се оказва, че всички са подведени. Не само либийците в Прага, но и останалият свят. Бунтовниците били взели само 15-20% от територията, синът на Кадафи, по-жив отвсякога лично предвожда танкова дивизия срещу опозиционерите, другият избягал от ареста, а третият въобще не бил хващан.
Дали не избързахме? Вероятно това са си помислили клетите либийски дипломати. Както и повечето хора, които наблюдават по телевизията какво става в джамахирията.
Обикновено дезинформацията е едно от най-големите оръжия по време на война. Но очевидно в Либия става дума не за дезинформиране, а за безогледно лъготене.
И то от всички възможни посоки. Не сме очаквали честност от представителите на режима, но явно светът сериозно трябва да се съмнява във всичко, което идва като информация и от страна на революционерите.
Онзи ден лично лидерът на бунтовниците Мустафа Абделджалил обяви, че е разпоредил на хората си със заловения Сейф ал Ислам да се отнасят добре, за да бъде предаден на международния съд. Още същата вечер самият Сейф се появи на площада пред бащината резиденция, заобиколен от триумфиращи тълпи. На същото място, където преди това световните агенции твърдяха, че се водят ожесточени сражения. Там, където се роди хитът „Зенга-зенга“ – бутафорната резиденция “Баб ел Азизия” с дупка в покрива от американска ракета през 1986 г.
Сценографията на Кадафи тук не е лишена от логика и носи точно определено послание към публиката. Сякаш казва: „Вижте ме, самият президент на САЩ ми обяви война преди четвърт век, бомбардира ме, но аз съм все още тук!“
Ако въобще на този човек може да му се вярва и за една дума, то това е, че няма да си тръгне просто ей така.
Новините за неговото почти сигурно бягство към Венецуела отстъпиха място на тези за евентуалното му отпътуване за Беларус, после към ЮАР и сега вече едва ли някой им се връзва. Както и на приказките, че е болен, включен на командно дишане и че едва ли ще доживее и седмица.
Някой пуска тези слухове сигурно с надеждата, че може да накара обикновените хора в тази страна да не се страхуват повече. Но либийците живеят в страх и постоянна дезинформация, откакто Кадафи ги управлява вече четиридесет и две години. Те са свикнали и затова може би само чуждестранните медии се въодушевяват от поредната бомбастична небивалица.
Самите ние в България почти десетилетие бяхме подложени на безбройните манипулации на режима. И за съжаление нерядко им вярвахме.
Покрай историята с медицинските сестри либийците ни играеха какви ли не театри. В част от представлението участваше самият Кадафи. Синовете му, дъщеря му, въобще всички играеха роли. В някои от сценките дори имаше абсурдни ситуации като например българските медицински сестри, затворени в клетка в залата на съда в Бенгази, а до тях друга клетка, в която са окошарени мъчителите. После офицерите твърдяха, че и те са били измъчвани. А пък шефът на Апелативния съд, който на два пъти осъди сестрите, бе избран от Сейф ал Ислам за правосъден министър. После сложи подписа си и под тяхното освобождаване, а сега като лидер на бунтовниците твърди, че сестрите са били използвани от Кадафи.
И това ако не е постановка в три действия!
Въпросът е кога завесата на този театър ще се спусне окончателно. Защото това, което всеки ден наблюдаваме в Либия, освен че е с перфектен мизансцен, хор в миманса, оркестрина и всички останали екстри, всъщност е доста кърваво шоу. Умират истински хора. Заради някаква неясна война с елементи на рап и чалга едновременно.
И можем ли въобще да вярваме на това, което ни показват по телевизията от Либия?
Вчера гледахме бунтовници по улиците на Триполи. Днес Кадафи-син, който уж беше арестуван, вече обяснява: „Пуснахме ги да влязат, за да ги примамим в капан и сега им строшихме гръбнака.“ Следват новини за отстъпление на бунтовниците, а силите на Кадафи прочистват града. Почти като в онзи виц за партизаните и фашистите, които се бият в горичката. Само не е ясно кога ще дойде горският да изгони всички.
Георги Милков,
в. „24 часа“
- Провалът на “Невидимата ръка” на Адам Смит
Световната финансова криза предизвика множество дебати, които очертаха една сходна траектория: кризата постави под съмнение доминиращия през последните десетилетия икономически модел и засили настроенията в полза на регулиране на пазарите, изведе на преден план проблема за социалните и културните предпоставки на стопанската дейност.
Какво се съдържа в понятието “невидимата ръка“
Глобалното съдържание на понятието “невидимата ръка” се изразява в това, че пазарът сам може да се регулира без държавна намеса с помощта на естествени сили, които се пораждат от търсенето и предлагането на стоки и услуги. Всеки преследва своите интереси, но като ги преследва, той работи за общото благо. Смит обаче не абсолютизира невидимата ръка. Той има и друго виждане по въпроса, като смята, че при определени случаи държавната намеса е необходимост: „първо задължение на владетеля е да закриля обществото от нашествия от страна на други независими общества; второ, задължението да закриля, доколкото е възможно, всеки човек от обществото от несправедливост или подтисничество от страна на всеки друг член на обществото, задължението да създава и поддържа известни обществени съоръжения и обществени институции, създаването и поддържането на които никога не могат да бъдат в интерес на частно лице“ (Смит, А. „Богатството на народите“ С.,1983, стр.437). Икономическите субекти действат в съответствие със своите цели и намерения, основание за едно или друго тяхно поведение. Те обаче не винаги са абсолютно детерминирани. Правото и моралът могат да ги ограничат и поставят под контрол, да са в служба на обществения прогрес.
В своя основен труд Богатството на народите: изследване на неговата природа и причини (1776 г.), считан за основополагащ в класическата политическа икономия Адам Смит изразява убедеността си, че по природа човек проявява склонност да обменя, да заменя и да разменя един предмет срещу друг [1]. Склонност, присъща единствено на човека и от която в останалите животински видове липсват дори наченки. В тази склонност Адам Смит вижда в крайна сметка основата на взаимовръзките между хората в общество, чиито потребности се задоволяват повече от размяната, отколкото вследствие на добрата воля: човекът почти непрекъснато се нуждае от помощта на своите себеподобни и напразно би я очаквал само заради тяхното благоволение. По-сигурно е, че ще успее, ако се обърне към техния личен интерес и ги убеди, че собствената им изгода ги кара да направят това, което той иска от тях. Всеки, който предлага на друг някаква сделка, му прави следното предложение: Дайте ми това, което ми е нужно, и вие ще получите от мен онова, от което се нуждаете… Резултат от тази склонност към размяна, според Адам Смит, е тенденцията към развитие на разделението на труда, тъй като всеки има интерес да се специализира във вид дейност, за която природата, традицията или личният му опит са го направили по-способен: Така сигурността, че може да обменя излишъка от продукта на своя труд, надвишаващ собственото му потребление, срещу такива излишъци от продукта на труда на други хора, които могат да са му нужни, насърчава всеки човек да се заеме с даден вид работа. Превръщането на политическата икономия в самостоятелна и логически стройна система от научни знания се дължи на Адам Смит. Фундамент на политическата икономия става теорията за стойността, а производителният труд, вложен във всички отрасли на производството, според него е източник на общественото богатство. Той счита, че тази наука трябва да изучава икономическите отношения и законите на производството, разпределението, размяната и потреблението на богатството. Като най – важна предпоставка за ускорения растеж на богатството Смит определя разделението на труда и неговата кооперация. Според него търговската размяна и произтичащото от нея разделение на труда едновременно като условие и като резултат са естествено състояние на обществото. Той изхожда от предпоставката, че обществото е просто сбор от множество съвършено егоистични индивиди, които са напълно самостоятелни (защото притежават еднолично продукта на труда и средствата си за производство) и въпреки обвързаността си с другите изхождат единствено от личния си интерес. Адам Смит съумява да обясни как в свободните пазарни икономики преследването на собствени цели води до нарастване на благосъстоянието на всеки поотделно и затова и на обществото като цяло. В съвременните икономии обаче все по-рядко се срещат чистите пазарни форми. Те са силно изкривени от монополистичните и олигополистичните модели. Нормативните изисквания, като наличието на определени прегради пред предлагането на някои видове продукти (като напр. ГМО) и въвеждането на различни лицензионни режими от страна на държавата, изкривява възможността за съществуването на свободни пазари.
Преди да се заеме с анализа на разделението на труда и размяната, Адам Смит стига до извода, че „колкото и егоистичен да се предполага, че е човек, очевидно има някакви начала в неговата природа, които го карат да е заинтересуван от благополучието на другите и да им доставя щастие”. Хората могат да живеят по-добре и по-богато не само като взимат от другите, а и като им помагат. Дори този начин е по-надежден и не зависи от морални и политически нагласи и авторитети. Това се случва, когато се опитваш да предоставиш на другите онова, което те ценят и затова са готови да ти платят. Обществата живеят толкова по-добре, колкото повече хора се опитват да търгуват и произвеждат, за да живеят по-добре. Ако те се опитват да гласуват в избори, за да живеят по-добре, вероятно от това нищо няма да излезе, освен господство на онези, които са избрани от така настроените избиратели. Политическите избори не са в името на това, някой да направи хората богати, а в името на това никой да не им пречи да живеят по-добре или да им пречи най-малко, твърди в “Богатството на народите” Адам Смит.
Корените на проблема на теорията на Смит
Адам Смит използва термина „политическа икономия” вместо „икономикс” за обозначаване на фундаменталната икономическа теория. Независимо от това историците го считат за родоначалник на съвременния икономикс. Според него тази наука трябва да обосновава икономическата политика, спомагаща „първо, да осигури на народа обилен доход и средства за съществуване и второ, да доставя на държавата или на общността доход, достатъчен за обществените служби” [2]. В творческите си усилия Смит успява да обхване и изследва само две страни от човешката природа–нравствената и икономическата. Нравственият свят отразява в съчинението „Теория на нравствените чувства”, стопанския – в „Богатството на народите”. Ключово понятие при изследване на нравствената същност на човека според него е симпатията, която той определя като „съучастие към това, което се случва с другия”. Изходно начало за изследване на икономическия свят на човека е чувството за егоизъм. Както стопанските така и нравствените явления Смит се опитва да обясни натуралистически, извеждайки ги единствено от естествената природа на човека. Но още тук той допуска типичен за подхода си дуализъм, защото в анализа изпуска общото в човешката същност, като не поставя въпроса за връзката между стопанските и нравствените й страни в тяхното единство. За това Смит дуалистически вярва, че в нравствения свят човек се управлява единствено от алтруистични сили и мотиви, докато в стопанския – доминира действието на егоистичните.
Склонността на хората към размяна той определя като фундаментално свойство на човешката природа. Смит изхожда от това че когато хората си оказват един на друг услуги, разменят по между си труд и продукти от труда, се ръководят от личния си егоистичен интерес и изгода. Извел от егоистичната природа на човека законите на икономическия „естествен ред”, Смит влага двойнствен смисъл в това понятие: като теоретичен модел на икономиката на свободната пазарна конкуренция и като принцип на икономическата политика.
Трябва да се има в предвид, че прехода към пазарна икономика, до голяма степен се извърши под влияние на „невидимата ръка“ от Богатството на народите (1776 г.). Това превръща Адам Смит в най-ярката личност на икомомическата мисъл. Но появата на световната икономическа криза събуди въпроса – доколко в нашето съвремие “невидимата ръка” е оправдана от теоретико-методологична гледна точка? Именно затова трябва да се има в предвид, че теорията на Смит е насочена срещу феодалния гнет и феодалната идеология, към утвърждаването на капитализма. Икономическият либерализъм и свободната конкуренция са стъпка към това утвърждаване [3]. Проблемът за „невидимата ръка“ е колкото стар, толкова и нов. Стар, защото възниква в самата зора на политическата икономия като система, и нов, защото днес има нови виждания и изменения. В западната икономическа мисъл той е на особена почит. Неокласиката го боготвори. „Спонтанният ред“ се движи по законите на невидимата ръка, Джон Кейнс не я отрече, но изрази съмнение в нейните възможности, той се обяви за друга „ръка“, не тази на пазара, а на обществото, на културата, на морала и пр.
“Невидимата ръка” се е появила при неразвити стоково парични отношения и току що прохождаща свободна конкуренция. Стоковото производство и стоковата размяна са били допълваща система на натуралното стопанство, а не обособена, самостоятелна сфера на дейност.
Стоковото производство и размяна се извършва с помощта на „видимата ръка“. При такива условия Смит употребил метафората. Общественото разделение на труда обаче се развива, връзките се усложняват, затворените локални граници се разкъсват и преплитат с пазарните, разрушават се ония условия, върху които то се основава. Икономическата система приема двояк характер – натурална и стокова, последната влиза в противоречие с първата, спомага тя да бъде разрушена. Принципите на свещения и неприкосновен характер на частната собственост също подтикнаха Смит да употреби метафората. Нещата в съвременния свят обаче се променят твърде бързо и самото наличие на частна собственост не е предпоставка за успешно развитие на националната икономика. Съвършената конкуренция се замени с несъвършена, свободната конкуренция прерасна в монополистическа. Монополът и глобализмът стана доминираща сила на икономика, свободата на пазара малко или повече се ограничава от тях. Монополът подкопава (подрива) стоковото производство, с това и свободата на пазара. Съществува не свобода, а диктатура на пазара, на монопола. Свободният пазар е идеологически обременен. Западната пропагандна система също му придава такъв характер. Тя поставя знак на равенство между свободна пазарна икономика и демокрация. Те обаче не са синоними, като кажеш едното, разбираш другото. Развита пазарна икономика съществува в много страни (Латинска Америка, Азия, Африка и пр.), но демокрация няма – лъжлива демокрация, тоталитарна държава. Трябва да се прави разлика между свободна пазарна икономика и пазарна икономика изобщо. Едното е по-тясно, другото по-широко понятие. Пазарната икономика не стои на едно и също място. Тя еволюира, преминава през различни степени, обусловени от историческата потребност на времето. Неокласическата теория обаче не признава това, разглежда пазара като универсална структура, неподвластна на времето, влиза в противоречие с историческата истина.
Библиография:
[1] http://ikonomika.start.bg/article.php?aid=9732
[2] http://www.ikonomikabg.com публикувано на 26.01.2010 г.
[3] Михайлов, Пеньо, сп. „Икономика“, стр.70, бр. №3, 2010 г.
Николай Георгиев,
Svobodnoslovo.com
- Съобщение от Генералното консулство в Чикаго за изборите
Генералното консулство в Чикаго съобщава:
Във връзка с разпоредбите на чл. 195(3) от Изборния кодекс българските граждани, които са подали заявления за изготвяне на нови лични документи и към момента на изборите не разполагат с валидни такива, могат да получат от Генералното консулство Удостоверения, с които да гласуват за президент и вицепрезидент на Република България.ИЗБОРИ ЗА ПРЕЗИДЕНТ И ВИЦЕПРЕЗИДЕНТ НА РЕПУБЛИКА БЪЛГАРИЯ 2011
На 23 октомври 2011 г. (неделя) ще се проведат избори за президент и вицепрезидент на Република България, както и за общински съветници и кметове. Българските граждани в чужбина имат възможност да участват в изборите за президент и вицепрезидент на Републиката.
Български гражданин, навършил 18 години към изборния ден включително, не е поставен под запрещение и не изтърпява наказание лишаване от свобода, има право да гласува.
Избирателни секции в чужбина, и конкретно в САЩ, се разкриват както следва:
– В населените места, където има българско дипломатическо или консулско представителство (Вашингтон, Ню Йорк, Чикаго, Лос Анжелис), се образуват избирателни секции при наличие на не по-малко от 20 избиратели, заявили желание да гласуват, не по-късно от 27.09.2011 г. (25 дни преди изборния ден).
– В населените места, където няма дипломатическо или консулско представителство, избирателни секции се образуват при наличие на не по-малко от 100 избиратели, заявили желание да гласуват не по-късно от 27.09.2011 г.
Българските граждани в САЩ, които притежават валиден български документ за самоличност и желаят да гласуват изпращат саморъчно подписано заявление до съответното дипломатическо или консулско представителство както за разкриване на избирателни секции, така и за включване в избирателните списъци. Невключени в избирателните списъци български граждани с избирателни права, явили се да гласуват в изборния ден, се вписват от секционната избирателна комисия в избирателния списък.
Попълненото и саморъчно подписано заявление по образец се подава от избирателя лично или чрез писмо до съответното дипломатическо или консулско представителство в САЩ. Сканирано изображение на заялението може да бъде изпратено и по електронна поща в дипломатическото или консулското представителство в PDF формат. В едно заявление може да е вписано само едно лице. Заявленията следва да бъдат получени не по-късно от 27.09.2011 г.
Образец на заявлението може да бъде изтеглено от тук – http://www.mfa.bg/bg/news/view/31593
За да се гласува, трябва да се представи документ за самоличност (паспорт, лична карта, моряшки паспорт или военна книжка (само за военнослужещите) и декларация по образец.
Образец на декларацията може да бъде изтеглена от тук – http://www.mfa.bg/bg/News/view/31594
Допълнителна информация за организацията на изборите е публикувана на интернет страницата на Централната избирателна комисия на адрес: http://www.cik.bg и МВнР на адрес: http://www.mfa.bg
Приложение:
– Решение № 41-ПВР/29.07.2011 г. на Централната избирателна комисия относно условията, реда и организацията за гласуване на българските граждани извън страната (линк).ДИПЛОМАТИЧЕСКИ/КОНСУЛСКИ ПРЕДСТАВИТЕЛСТВА НА РЕПУБЛИКА БЪЛГАРИЯ В САЩ – КОНСУЛСКИ ОКРЪЗИ И ИНФОРМАЦИЯ ЗА КОНТАКТ
Посолство във Вашингтон – за щатите Alabama, Arkansas, Delaware, Florida, Georgia, Kentucky, Louisiana, Maryland, Mississippi, North Carolina, Oklahoma, South Carolina, Tennessee, Texas, Virginia, West Virginia, Washington, DC.
Embassy of Bulgaria
1621 22nd Street NW Washington, DC 20008 email: [email protected]
ГК Ню Йорк – за щатите Connecticut, Maine, Massachusetts, New Hampshire, New Jersey, New York, Pennsylvania, Rhode Island, Vermont.
Consulate General of Bulgaria in New York
121 East 62 Street New York, NY 10021 email: [email protected]
ГК Чикаго – за щатите Colorado, Iowa, Illinois, Indiana, Kansas, Michigan, Minnesota, Missouri, Nebraska, North Dakota, Ohio, South Dakota, Wisconsin, Wyoming.
Consulate General of Bulgaria in Chicago
737 North Michigan Ave., suite 2105 Chicago, IL 60611 email: [email protected]
ГК Лос Анжелис – за щатите Alaska, Arizona, California, Idaho, Hawaii, Montana, New Mexico, Nevada, Oregon, Utah, Washington.
Consulate General of Bulgaria in Los Angeles
11766 Wilshire Blvd., suite 440 Los Angeles, CA 90025 email: [email protected]––––––––––––––––––––––––
* Б.Р. Следете и съобщенията на Еврочикаго на първа страница в темата ИЗБОРИ 2011.
- КОНТРОЛИРАНА МИЗЕРИЯ ДНЕС ИМА САМО В БЪЛГАРИЯ
ЗАЩО ВСИЧКИ ПОЛИТИЦИ, А И ГРАЖДАНИ МЪЛЧАТ?
Автор: ДИМО РАЙКОВ
Контролираната мизерия – начин българинът да се държи в покорство
От доста години пиша и говоря за най-главния проблем на българина -контролираната мизерия.
Това го усетих още в България, но след няколко години живот в в Париж то окончателно се затвърди у мен.
Трябва вече високо и ясно,като истински европейци, а не подсмърчащи палета, да кажам ясно на света – ние не сме поставени в нормални условия на живот!
Това е истината.
И се чудя как така почти никой не говори за този проблем, който поразява европееца?
Срам ме е да кажа каква е минималната заплата и пенсия у нас. Защото французите ме поглеждат стреснато и после бягат от мен като от прокажен.
– Че какви сте вие, та търпите такова нещо? – казват ми и добавят – Само бавноразвиващи се могат да си кротуват при такъв геноцид.
А и мнозина не вярват, казват: „Че как така ще сте толкова зле?! Че защо вашите управници нищо не казват, не искат помощ?! Защо Гърция, Португалия искат помощ и им даваме, а вие, които живеете десетки пъти по-зле от тях, казвате, че всичко у вас било тип-топ?“
Хайде, отговорете им!
Кажете им, обяснете им как така тези, които живеят като скотове и търсят препитание тъкмо в тези „фалирали“ страни като техни слуги, сега се вайкат, че видите ли, гърците били зле, ние да внимаваме, че може да станем като… тях?!? Господи,че ние никога не ще сме като тях, защото сме на светлинни години след тях…
Какво е това? Мазохизъм, перверзия някаква?
Та преди дни, когато представях в Бъмгария последната си книга КЕСТЕНИ ОТ ПАРИЖ, мои познати,и то уж интелигентни хора, също ми казваха – абе, мани ги гърците…
Да плачеш ли, да се смееш ли?
Напоследък французите взеха да разбират и за истинското положение на българина – след като се сблъскаха с пълчищата роми, които те гонят, обаче ония им казват: „Ние пак ще дойдем тук, защото в България е от зле по-зле!“
И една новина ще ви дам: преди дни мерките на Саркози срещу ромите от есента на миналата година бяха отменени.Защото се разбрало, че нашите хора само вземат по 300-та евро и после пак се връщат…
И защото пратениците на Саркози, след като детайлно проучили условията на живот на изгонените роми, се хванали за главата – възможно ли е днес, в двадесет и първи век, хора да живеят в такава мизерия? Че нали и те са живи същества?
Какво да коментираме?
Просто когато човек се докосне, дори и за съвсем кратко, до нормалния свят, той,тоест българинът, гледа като шашардисан – ама наистина как съм живял досега?
Но в България песента продължава да си е същата – добре сме, абе,малко ще стегнем колана,няма пари за пенсии и заплати…
Няма,няма,ама за заплати на политици,на техните слуги има! Има и за скъпи и прескъпи командировки екскурзии в тази иначе „фалирала“ чужбина с любовници секретарки, за далавери,подкупи и прочее…
Не знам, вече не съм оптимист – видях толкова тъга,сивота,толкова хора с уста-дупки, тоест без зъби,че сърцето ми изтръпна…
Но видях и толкова примирение, такова покорство…
И накрая една случка с мен. В трамвая една жена ме позна,заговори ме – Г-н Райков,онзи ден Ви гледах при Милен Цветков, после и при Лора Крумова,толкова хубаво говорехте за Париж,кажете ми сега нещо,аз съм стара учителка,обожавам Париж, но със сто лева пенсия май никога не ще го видя,затова разкажете ми…
И аз започнах да разказвам – на тази възрастна и тъжна наша майка-учителка, оставена на проивола на съдбата да оцелява както може в този наш български ужасен и студен свят…
До жената седеше старец,естествено, без зъби,смачкан,посивял…
Аз говорех за Париж,как там на пенсионерите им казват не както при нас – „пенсии“, а „сеньори“,как се грижат за тях, как през лятото до късно по брега на Сена им организират танци…
Изведнъж старецът скочи. Потръпнах от злобата в очите му.
– Абе, като ти е толкова хубаво в Париж, какво правиш тука, бе? Айде,изчезвай, махай се от България! Махай се бе, родоотстъпник такъв… Махай се, махай се…
Да, този човек не искаше да знае, че там някъде по света има нормален живот, че там хората се радват на мига, на този наш кратък човешки живот, а не само стягат колана и чакат утре,утре, онова утре, което така и никога не идва – на територията, наречена България…
Да, аз не му бяхнужен на този човек, аз му пречех…
Махнах се. Слязох на следващата спирка.
Всъщност на коя спирка слязох? Не помня.
А и нужно ли е…
Защото трамваят, този стар наш соцтрамвай, понесъл в себе си в едно и тъжния свят на милата учителка, и посивялото битие на беззъбия старец, продължаваше да си върви. Е, какво ти вървене, чисто и просто клатушкане,ама все пак вървеж някакъв, нали?
И в този миг пак чух онзи вик – добре сме, добре сме…
Добре ли?
Господи…Източник: dimoraikov.blogspot.com
- Меглена Кунева по Радио „Отзвук“
На 26 август от 11ч. чикагско време, или 19ч. българско време, по Радио Отзвук ще се проведе поредното политическо предаване за президентските избори тази година.
Гост на Радио Отзвук ще бъде г-жа Мeглена Кунева – кандидат президент за България. Тя ще ни представи президентската си платформа и ще отговори на вашите въпроси.Във втората част на предаването Крис Ангелов от Вашингтон ще ни запознае с демографската обстановка в България и неговите планове за излизане от демографския срив. Сайтът му – http://demografi.org/
Въпроси преди или по време на предаването можете да зададете по емайл: [email protected] или на тел: 1-561-641-8882 за САЩ. Допълнително ще има отворен чат прозорец по време на предаването за задаване на директни въпроси – линк: http://otzvuk.com/
- Защо „търг“ и „анекс“ станаха синоним на „далавера“
Поредните поправки в Закона за обществените поръчки атакуват част от порочните практики, но пропускат други
Автор: Марин Божков /в-к Сега/
Законът за обществените поръчки е класически пример за ограничеността на правото – то не може да създава отношения, само им придава правна форма, ако те вече съществуват. Какво ли не пробва горкият законодател, само и само да принуди възложители и изпълнители да спазват правилата, но все се намираше някое изключение и работата пак си тръгваше постарому. Натискът на европейските институции и контранатискът на български лобисти всеки път довеждаха до компромис, който не устройва никого.
Някак неусетно
ЗОП създаде цяла индустрия на надлъгването –
от общинския възложител, желаещ да облагодетелства брат си или някоя своя красива приятелка, до цели отраслови обединения, ангажирали колосални ресурси, само и само да обезсмислят правните норми и под тяхната маска да си поделят поръчките в отрасъла.
Законодателството за обществените поръчки ставаше все по-голямо, по-сложно, по-хитроумно и по-пробито от изключения, празнини и откровено лобистки норми. Така след 12 години и много ремонти пак има нужда от нов закон.
Навлизането на еврофондовете от Европейския съюз разпали апетити за лесни пари.
Обявиха се откровено налудничави обществени поръчки:
– с безсмислен предмет – алея на влюбените в село с шест баби и един дядо над 80 години; мост за никъде – без път и от двете му страни; – с многократно завишена стойност – канализацията в Дулово и ремонт на детски градини в Стара Загора (разкрити от общественото наблюдение на в. „Сега“); – с предрешен победител – в обществена поръчка за строителство, нямащо абсолютно никакъв досег с железници, има задължително изискване изпълнителят да притежава собствен маневрен дизелов локомотив! .
Създаде се и своебразна терминология, прикриваща нередни, понякога дори престъпни деяния зад евфемизми като:
Индикативна оферта – оферта, изработена така, че да позволи на предварително договорения победител да спечели. Изработва се от самия него, от свързано с него лице, а в драстични случаи – и от близък до възложителя.
Независим експерт – лице, чийто доклад е в състояние да обоснове всяко безобразие за декласиране на по-добрите предложения, подадени от неподходящи кандидати. Често това лице не притежава декларираната квалификация, само подписва изготвени от комисията документи и дори не знае какво пише в собствения му „доклад“.
Допълнително задължително условие – изискване, несвързано с предмета на обществената поръчка, на което отговаря само „предопределеният“ победител (като случая със споменатия по-горе локомотив).
Анекс – допълнително съглашение, съдържащо значително по-изгодни условия за изпълнителя фаворит. В много случаи чрез него се цели избягването на контрола върху обществената поръчка. Именно там са концентрирани основните корупционни практики.
Носител и изпълнител – „носител“ е участникът, благодарение на чието лобиране и/или корупционни възможности се спечелва конкурсът. Той е комисионер – понякога взима над 50% от парите по обществената поръчка за своята „услуга“. „Изпълнителят“ се задоволява с остатъка, може да му се наложи да прави компромиси с качеството или предварително да завиши цените, за да може поне на вид да изпълни поръчката.
В опит за коригиране на тези неблагоприятни явления беше извършена поредната мащабна корекция на закона. Една от целите на промените е опростяване на процедурите. Звучи чудесно. Преди повече от 10 години опитът за внезапно въвеждане на манталитетно чужда на българите правна регламентация на обществените поръчки доведе, от една страна, до множество грешки от непознаване на материята, а от друга – до засилен интерес към всякакви форми на заобикаляне на закона.
Стигна се до
свръхрегламентация, сложни правила и разнообразно третиране на сходни случаи
Така че стремежът към опростяване на процедурите е стъпка в правилната посока.
Основен недостатък на обществените поръчки у нас е непредсказуемостта.
Възложителят е твърде свободен в действията си и дори може да прекрати процедурата, без да дължи обяснение. Въвеждането на задължение за публично мотивиране на действията ще направи процедурите далеч по-прозрачни и предсказуеми. И ще „въоръжи“ участниците с необходимите им аргументи в евентуален правен спор.
Изгонване на полукриминални структури от бизнеса с отпадъците и комуналните услуги е друга интересна цел на последните промени. Значителните национални и европейски средства, отделени за този бранш, необходимостта от реформи, възелът от финансови, социални и екологични интереси естествено правят „градските боклуци“ много привлекателен терен за престъпниците.
Неблагоприятният опит на София и другите големи градове очевидно подтиква законотворците към „флангов удар“ – чрез възраждане на общинските комунални предприятия и точно дефиниране на „комунални услуги“.
Въвеждането на превантивен контрол на обществените поръчки, обхващащ и методиките за оценяване на постъпилите предложения, има за цел да стесни манипулирането на процедурите в интерес на определени участници. Увеличаването на контролните правомощия обаче върви неизбежно и с нарастване на административния капацитет.
Това означава повече и по-компетентни служители, повече пари и повече работно време, посветено на контрола. Неосигуряването на такъв капацитет би довело или до „мъртви“ правни норми, или до претоварване на контролните системи и пробиви от немарливост или от „изкушение“.
Заслужава да се обмисли вариант за ангажиране на обществен ресурс – НПО или специализирани консултанти, а за администрацията да остане главно упражняването на административно-наказващи правомощия.
Намаляване на „баражните“ цени на документацията е важна цел. Когато възложителят определя висока цена, той всъщност казва на участниците: „Тази процедура не е за вас, загубите ви започват още с купуването на документите“. Изискването цената на конкурсните документи да покрива единствено разходите по изготвянето им ще премахне тази първа бариера.
Законопроектът прави някои необходими стъпки – към здравия разум при харченето на нашите и европейските пари.
Но има още много „трески за дялане“
Проектът например не дава механизъм за предотвратяване на ценови манипулации – а те са един от основните проблеми в обществените поръчки.
Запазват се правораздавателните правомощия на Комисията за защита на конкуренцията, а особената юрисдикция КЗК е в противоречие с конституцията. На практика Законът за обществените поръчки превръща КЗК в особен съд. Проблемът е още по-дълбок, защото в комисията заседават хора с различна квалификация, включително и неюристи.
Неведнъж решенията на КЗК по жалби за обществени поръчки са били незаконосъобразни и неправилни. Превръщането на КЗК в „суперадминистрация“ – едновременно с регулаторни и правораздавателни правомощия – е неправилно решение, което може да генерира корупция.
Въобще за законопроектите, внасяни от Министерския съвет от десетилетия насам, са много характерни пробивите на „вътрешен административен лобизъм“ – домогването на различни ведомства до все повече власт без оглед на законосъобразност или на собствен капацитет. А после същите тези администрации се оплакват от претовареност и с нея оправдават лошата си работа.
Отсъства и синхронизация със Закона за електронното управление – в частта, която изисква от гражданите и юридическите лица да предоставят информация, съдържаща се в публични регистри или вече предоставяна на администрацията.
Изобщо събирането и напълно безсмисленото заверяване на различни удостоверения, бележки и разпечатки, свободно достъпни за справка в публичните регистри или многократно вече предоставяни на същия орган, ангажират огромни усилия на участниците във всяка процедура и дават основание за спорове за всеки загубен или бледо копиран документ.
Време е администрацията най-после да престане да мисли „на хартия“ и да създава безсмислени затруднения на гражданите, премятащи бележки от гише „А“ до гише „Б“.
- Силно земетресение евакуира Пентагона
Земетресение с магнитуд 5.9 по Рихтер разлюля източното крайбрежие на САЩ от Вирджиния до Бостън във вторник вечер. Поради тази причина бе наредена и евакуация на Пентагона и Капитолия, предаде Ройтерс. Епицентърът на труса е бил в щата Вирджиния.
Земетресението е усетено най-силно във Вашингтон и Ню Йорк. Въпреки това фондовата борса не спря работа.
Сериозни трусове са усетени в Ню Йорк, като са били евакуирани кметството и редица офис сгради, но щети няма. За сметка на това във Вашингтон трусът е нанесъл щети на Националната катедрала, където се пречупиха три островърхи кулички, както и на Националния монумент в града, където се е отворила пукнатина.
Персоналът на контролните кули на летищата „Джон Ф. Кенеди“ и „Нюарк“ в Ню Йорк също са били евакуирани.
Високоскоростният влак „Амтрак“ между Вашингтон и Балтимор беше спрян за кратко, но след това тръгна отново, като се движи с намалена скорост. Двата реактора на намираща се в близост до епицентъра на труса малка атомна електроцентрала, са се изключили автоматично, съобщи говорителят на Комисията за контрол на ядрената енергетика Дейвид Макинтаиър.
Той добави, че за момента няма яснота дали централата е пострадала. Друга АЕЦ във Вирджиния е останала без захранване, но дизелови генератори поддържат циркулацията на водата, която охлажда реакторите. Още девет атомни централи в четири щата, също са съобщили, че е усетено земетресение, но не се е наложило спирането на реактори.
Епицентърът на труса е бил на дълбочина 6 км в Минерал, щата Вирджиния, който е на 92 мили югозападно от столицата. Офис служителите във Вашингтон излезли панически по улиците след труса.
Това е най-мощното земетресение във Вирджиния от 1897 година. То е усетено на толкова голяма територия, защото е станало на малка дълбочина. След него е имало вторичен трус с магнитуд от 2.8.
Източник: Mediapool