Авторски
- Един ден на бездарното статукво
Любослава Русева, в. „Дневник“
„Ние изразяваме дълбокото си възмущение от оскверняването на Паметника на Съветската армия в центъра на София! Опитите да се оневиняват осквернителите е кощунство… Ние поднасяме своите извинения на руските хора и ги уверяваме, че в България обичат своите братя руси! Молим руските Средства за масова информация да не преписват на целия български народ стореното от шепа хора.“
Тази декларация е дело на 18 организации, сред които са съюзите на писателите, филмовите дейци, архитектите и журналистите. Тя беше написана преди дни, но
досущ прилича на една телеграма от ноември 1970 г.
В нея българските писатели отново изразяват дълбокото си възмущение от оскверняването на паметта. Апелират за наказание на осквернителя. Наричат кощунство присъдено му отличие. С думите, че носят с вълнение и обич в сърцата си братята руси, писателите приветстват „дружбата и сътрудничеството с великата съветска страна“ и „порицават злодеянията, целещи да смутят движението на човечеството към неговото ясно и щастливо бъдеще“.
Осквернителят е Александър Солженицин, поводът – присъдената му Нобелова награда за литература…
По онова време „шепата хора“, които не гласуват протестната телеграма до Нобеловия комитет, са петима: поетите Валери Петров и Благой Димитров, сатирикът Марко Ганчев, театроведът Гочо Гочев и сценаристът Христо Ганев. И петимата са изключени от СБП, а партийните членове – и от БКП.
Четири години по-късно (през 1974 г., когато му е отнето съветското гражданство – бел. авт.), Солженицин ще напише в „Жить не по лжи“:„Когато насилието се втурва в мирния човешки живот, лицето му пламти от самоувереност, то крещи: „Разкарай се – ще те смачкам!“ Но насилието остарява, минава някоя и друга година и то вече не е уверено в себе си. За да се задържи на власт, за да изглежда прилично, си извиква за съюзник Лъжата. Тъй като насилието няма с какво да се прикрие освен с лъжа, а
лъжата може да се удържи само с насилие…
Книгата „Един ден на Иван Денисович“ между другото е издадена официално на български от „Народна култура“ още през 1963 г., но за закъснялата седемгодишна реакция на българските писатели има обяснение:
Нобеловата награда на Солженицин не само легитимира истината за чудовищния фундамент, върху който стъпва „най-справедливият обществен строй в света“, а разконспирира сивата армия от „творци“, които се прехранват с клишета за щастливото бъдеще.
И понеже „вътре“ клишетата може и да минават, но „навън“ те очевидно нямат никаква стойност, лъжата следва да се възстанови в спешен порядък. На всяка цена трябва да се запази така удобното казионно статукво, извън което тези занаятчии на идеологически правилно подкованото слово ще са абсолютно никои.
Адресат на протестната телеграма е не толкова комитетът в Стокхолм, колкото българското общество. На него се припомня, че дистрибуторите на официозната лъжа няма да допуснат конкуренцията на истината. Припомня му се обаче по-завоалирано, защото през 70-те насилието вече накуцва и се нуждае от известно приличие…
Същата казионна сплотеност, същите насилие и лъжа, скрити зад възмущението от един пародиен творчески акт, можем да „прочетем“ и сега в декларацията на творческите съюзи, които безпогрешно разбраха, че комиксът не е гавра със съветския войник, а подигравка със самите тях; не е шега с миналото, а стон на непоносимост от днешния ни живот.
С невероятния си инстинкт за самосъхранение професионалните писачи на протестни телеграми и възражения веднага
разпознаха под цветовете собствената си сивота
въпреки че американските анимационни герои и надписът „В крак с времето“ отвеждаха мисленето и към друг неприятен типаж – „пребоядисващия“ се за една нощ с оглед на текущата геополитическа конюнктура, както и към друга проблематична българска склонност – овластяването на фантасмагорични супермени.
Разбира се, всички тези форуми, съюзи и организации можеха отдавна да изчистят паметника на Съветската армия от поизбелелия с времето надпис „Руснаците са кучета“. Можеха и свастиките да свалят от Братската могила, че и бирените бутилки наоколо да посъберат. Можеха да го правят всеки ден, при това тихомълком, ако наистина бяха водени от чувство за дълг и обич към паметта на „братята руси“. Можеха…
Само че те се нуждаеха и се нуждаят от демонстрация. Нуждаеха се и се нуждаят от това да заявят себе си като вярна стража на статуквото. И също, както през 70-те, насилието – този път упражнено чрез пароструйка, трябваше да се замаскира с лъжа:
Свещеният гняв срещу поруганата памет идеше да прикрие, че пароструйката е предназначена за всички, дръзнали да мислят, още повече да прилагат на практика алтернативи, представляващи опасност за ретроградната среда, в която сме потопени. За всички, които си въобразяват, че през последните 20 години тук се е случил ценностен преход, или такъв има шанс да се случи през следващите 20 години.
Всякакви опити за промяна ще се считат за „злодеяния, целещи да смутят движението към ясно и щастливо бъдеще“ – тъкмо това беше внушението на русофилската операция. Да му мислят „шепата хора“, които се осмелят да излязат извън границите на така очертания манталитетен ГУЛаг…
„Много често зад вкопчването в дадена идеология се крие обикновено бездарие“, пише Солженицин отново в „Жить не по лжи“. И това, струва ми се, до голяма степен обяснява какво всъщност стои зад пресилената контрареакция на пародийната инсталация:
Днес, когато светът е отворен и хората могат да издават книги, да рисуват или пък участват в архитектурни конкурси без санкцията на казионни съюзи,
бездарието изпитва див ужас за собственото си оцеляванеИ ако успеете да хвърлите дори бегъл поглед на имената, които членуват в подписалите декларацията „творчески“ организации, ще установите, че повечето са напълно неизвестни, а известните са известни само с това, че имат по-малко книги, отколкото ордени от руски (не)правителствени фондации…
Никой от тези „творци“ няма да се запомни с нещо значително.И те го знаят прекрасно. Единствено вкопчена в идеологическите клишета (което със сигурност не става безплатно) и вървейки „в крак с времето“ на 70-те, тази армия от потънали в анонимността на кухите си съюзи сивоти има шанс да пребъде.
Утешителното е поне там, че от гласувалите телеграмата срещу Солженицин също никой не се е запомнил със забележителното си творчество. Помнят се само имената на онези, които отказват да потънат в срама.
Ще ги повторя: поетите Валери Петров и Благой Димитров, сатирикът Марко Ганчев, театроведът Гочо Гочев и сценаристът Христо Ганев. Петимата показват, че срещу насилието, което си другарува с лъжата, все пак може да се излезе. Но само с морал, действие и открито лице.
- Ден без Бойко Борисов
Инициатива за своеобразен ден без Бойко Борисов набира сили във „Фейсбук“. В призива на инициаторите към българското общество и медии се казва:
„Нека в деня на последните парламентарни избори – 5-ти юли – да не бъде споменавано името на премиера поне за 24 часа. Без значение дали той е постигнал нещо значимо или е направил някой гаф, нека в този летен ден да си седим/лежим на сянка, да отпиваме от бирата/коктейла си и да не дискутираме поне за ден правителството и в частност премиера.
Нека българските медии изоставят поне за ден стария албански модел „Добър вечер, Енвер Ходжа!“ и се съсредоточат върху по-важни теми от сорта на: цената на бирата и цацата, пияните британци из морските курорти, трансферните саги из А група, новите хитове на Лейди Гага и Милко Калайджиев и не на последно място гръдната обиколка на Преслава.“
По-нататък инициаторите посочват, че събитието не е насочено по никакъв начин срещу партия ГЕРБ или срещу господин министър-председателя.
„Създателите и участващите просто търсим начин за протест срещу организираната и неорганизираната медийната лакейщина и опитите една личност да бъде изтъкната над останалите без винаги да има повод.
Разбираме, че в България министър-председателя заема най-основната функция в изпълнителната власт, но сме против това да всички постижения на правителството да бъдат приписвани лично на него и да се прави репортаж за всяко едно рязане на лента от негова страна по подобие на другаря Владимир Владимирович Путин в братския СССР, пардон Русия.
Както ЕС, така и ние не отричаме успехите на сегашното управление в множество сфери, но пренасищането на медийното пространство с една политическа личност създава усещане за автокрация“.
В неделя привечер близо хиляда души потвърждават във „Фейсбук”, че ще присъстват в деня без споменаването на името на премиера.
Източник: Медияпул
- Владимира Янева – Наглата надмина Румяна Желева. Ще остане като измит паметник
Източник: e-vestnik
Като слуша човек новоизбраната за шефка на Софийския градски съд Владимира Янева – приятелка на вътрешния министър Цветанов – не може да не се опули от нахалството й.
Най-напред я избраха по един срамен начин (само с 4 години стаж), което предизвика 4 оставки – две на съдийки и две на членове на Висшия съдебен съвет. Досега не е имало такъв случай в съдебната система – заради избор на шефа на Градски съд да подадат оставки толкова хора. Оставката е израз на някакво достойнство, несъгласие, срам. Янева, се оказа, няма чувство за срам.
Заваляха разкрития за нея. Оказа се, че има повече имоти от приятелското си семейство Цветанови, придобити за 10 години. Оказа се, че не е декларирала някои от тях, други е декларирала късно и със занижени данни, а някои са купени за смешни пари – по за 23 хил. лв. и за 10 хил. лв. апартамент и част от къща с двор – в София.
После се оказа, че лично е купила два магазина с пълномощно от баща си от скандалната фирма “Софийски имоти”, за скромни пари (законът за съдебната власт забранява на магистратите да развиват търговска дейност). И се оказва, че тя трябва да разглежда делото срещу подсъдимите от “Софийски имоти”. И тя го е прекратила, подсъдимите са невинни овчици, няма престъпление.
Делото е забавено 5 месеца след законно установения срок – това показва проверка на инспектората на министерство на правосъдието. Решението по него е забавено и оповестено с 4 месеца закъснение, връчването на решението е забавено с 45 дни (от София до София) и т. н. – всички съдийски номера, когато трябва да се помогне на някой.
После след протест от прокуратурата горната инстанция го връща на Янева пак да го разглежда. А тя вече е избрана за шеф на Градския съд. Тя не го насрочва, също забавено, минал законния срок.
И какво казва тя?
Че по процеса “Софийски имоти” не се наблюдавал конфликт на интереси, и тя не била заинтересована от изхода на делото. Казва го без да мигне дори. И допълва: “Когато фактите говорят и боговете мълчат”. Да паднеш просто. Кои факти? Всички факти са против нея!
На въпроса няма ли да си подаде оставката и да си направи отвод по това дело след всички тия разкрития, Янева отговаря: “Aз ще преценя кога да си подам оставката, което не означава, че ще си я подам сега и няма да си направя отвод от делото “Софийски имоти”.
Машалла. Румяна Желева пасти да яде. Но на ината на премиера Борисов да издигне Желева се противопоставиха в Европа и я направиха за смях.
Зад Янева седи неофициално нейният покровител Цветанов, който държи част от съдиите и членовете на ВСС за топките (с разни микрофони, както може да се предположи).
И понеже тук не е Европа, няма кой да се противопостави. По-скоро ще подаде оставка целият Висш съдебен съвет, но Янева ще остане като Паметника на съветската армия. Ще я чистят с пароструйка, ако трябва.
- РЗС: Президентството е финансова пирамида
На пресконференция, посветена на финансовото състояние на държавния глава Георги Първанов, РЗС оповести данните, които лежат в основата на сигнала, който те ще внесат в Комисията за конфликт на интереси и в антикорупционната комисия на НС.
Според лидера на РЗС Яне Янев президентството през последните 10 години се е превърнало във финансова пирамида, на която никой не може да търси отговорност. За него това е недопустимо, при положение, че българските данъкоплатци имат право да знаят за какво се е похарчила всяка тяхна стотинка.
След като определи Георги Първанов за самопровъгласил се социален президент, който в крайна сметка се е оказал шейх, Янев преотстъпи думата на Атанас Семов, кандидат-президент на предстоящите избори през октомври.
В РЗС направихме задълбочен анализ. Опитахме се да видим доброто и лошото и всъщност не намерихме нито една положителна оценка от 10-годишното пребиваване на Първанов в президентската институция. Оценката за тези 10 години е едно загубено десетилетие. Дори и да се каже нещо положително за мандата му, то ще е недостатъчно, заяви Семов.
Според РЗС нито един човек от хората, които одобряват президента, не може да посочи поне едно добро негово дело.
За 10 години никой не разбра защо Първанов стана президент, какво иска да направи и какво иска да види след себе си. Остави след себе си едно изтерзано население, допълни депутатът от РЗС.По думите му, за да се разграничи от случващото се в държавата, Първанов е проявявал открит срам.
Атанас Семов хвърли светлина върху финансовото състояние на държавния глава.
След два мандата в последната декларация пред Сметната палата Георги Първанов е обявил влог в размер на 10 000 лв. и автомобил „Фолксваген“. Според Семов пълният абсурд е очевиден.
Заплатата на президента се равнява на двойния размер на депутат в парламента – т.е. 5 000 лв. В същото време съпругата на президента получава заплата като народен представител – 2 500 лв. Това, което се получава чисто, е 7500 лв. месечно, при положение, че държавата покрива всички разходи на президентското семейство.
Тези хора са на пълна държавна издръжка за ток, вода, комуникации, дрехи, командировъчни, посочи Семов.
„От командировъчни семейството е получило по 2500 лв. месечно. Чистият доход значи е 10 000 месечно. И тези хора имат наглостта да декларират влог от 10 000 лв.!, възмути се кандидат-президентът.
Вторият проблем, който според РЗС е също толкова явен, колкото първия, е бюджетът на президентската институция, който възлиза на 53 млн. лв.
„Няма нито един нормативен акт, който да урежда финансовите дейности на президентството. Затова най-категорично РЗС заявява – президентството през 10 години последните години беше финансова пирамида„, каза Семов.
В заключителната част на пресконференция лидерът на РЗС изрази всеобщото учудване на своите съпартийци. По думите му за изминалите 10 години Първанов е прибрал от заплати, командировъчни и представителни 700 000 лв, а декларира, че има 10 000 влог.„Другите в буркан ли са или са под дюшека? И ако не, за какво са изхарчени, защото той и на този въпрос не дава отговор„, попита Янев.
„Освен това Първанов ръководи бюджета на НСО и Външно разузнаване. Искаме одит!„, продължи той.
Яне Янев апелира за прозрачност.
„Дошъл е моментът да се кажат много истини, свързани с хонорарите на Георги Седефчов Първанов. Затова на следващата пресконференция ще ви раздадем нотариални актове и други документи, които ще внесем като част от сигнала. Кръстникът на Първанов – Ахмед Доган, поне оповести публично един от хонорарите си – за Цанков камък. Дали преговорите на Първанов с руснаците през последните години са били само за самите преговори. Имало ли е хонорари, но не са документно фиксирани. Много важно е да се знае всичко това дали не е в тежък ущърб на Република България и дали в преговорите не е имало и комисионерски подтекст. Много е важно обществото да разбере истинския образ на всички политици. 20-годишният преход бе много тежък и няма нужда държавните институции да се използват по този начин“, заключи Янев.
Редактор: Лили Георгиева/Актуално/
Източник: actualno.com - Министър Плевнелиев: Емигрантите ще започнат да се връщат, когато БВП стигне 60% от средния за ЕС
Правителството да насочи усилията си да прехвърли част от работещите в сектори с ниска добавена стойност към такива, които вкарват повече пари в икономиката. Това е заявил на заседанието на МС регионалният министър Росен Плевнелиев, показва стенограмата от заседанието на кабинета на 22 юни.
Плевнелиев дава за пример реформите на Маргарет Тачър във Великобритания през 80-те години на XX в. Така щяло да нарасне и потреблението, защото от 2.5 млн. работещи българи само 500 000 били в сектори с висока добавена стойност.
Емигрантите ще започнат да се връщат в България през 2020 г., когато БВП ще стигне 60% от средното за ЕС, обяснява пък министър Трайчо Трайков. Преди това премиерът Бойко Борисов поръчва на министрите да намерят работа в администрацията на студенти от СУ, които са кадърни и можели да променят имиджа на България.
Според Трайков доходите ни са ниски, но в сравнение с дела на БВП на глава от населението – 38%, са по-високи…
„Тези, които работят в секторите с ниска добавена стойност, нямат дългосрочната перспектива да им вървят заплатите нагоре, да забогатяват, поради елементарната причина, че в тези сектори ние се конкурираме винаги – дали са шивачи, дали са обущари, каквото и да произвеждаме, с Китай, след това ще бъде Виетнам, след това ще бъде Камбоджа…
От тази гледна точка основното упражнение за икономиката на държавата трябва да бъде хората с ниска добавена стойност малко по малко да бъдат прехвърлени към сектори с по-висока добавена стойност“, обяснява Плевнелиев.
Защо ще се върнат избягалите от родината
Пред министрите и премиера Плевлениев обяснява защо смята, че ще се върнат избягалите от България – и главното: прогнозира кога.
Когато брутният вътрешен продукт на глава от населението в България стигне 60% от средния в ЕС, след като в момента е 47%.
„Разпитвал съм всички мои колеги министри на регионално развитие кога хората, които са излезли навън, започват да се връщат. И в Словакия, и в Испания, и в Португалия, във всичките тези държави отговорът е един и същ – вълшебната цифра е 60%. Когато брутният национален продукт на глава от населението стане 60% от средния за Европа, всичките тези хора, които са навън, започват да се връщат“.
Сметките на министъра показват, че през 2020-2025 г. ще имаме по този прогрес. Били сме на 30% (2001 г.), сега сме на 47%, докарвайки го до 60% вероятно след десетина години – „ако растем по 5-6% на година, ще имаме именно този бенчмарк“.
Трайков напомня, че в стратегията на МИЕТ тези 60 процента са предвидени за 2020 г.
Източник: http://www.webcafe.bg/id_404222635_GERB_s_ideya_kak_da_si_varnem_mozatsite_prez_2020_g
- Да дочакаш български паспорт също е геройство
Случаят с македонеца Васко Ристески, който чака близо 4 години български паспорт, преди да го получи за 1 ден след трагедията на магистрала „Тракия“, показа, че държавата още мотае молбите с години
Автор: АЛЕКСАНДЪР АЛЕКСАНДРОВ /в-к Сега/
„Не исках да взема български паспорт на тази цена“. Така македонският шофьор Васко Ристески прие указа, с който бе обявен за български гражданин, след като съдбата го изправи пред горящия автобус на магистрала „Тракия“ преди дни. Там той помогна за спасяването на ранените при ужасната катастрофа, която взе 8 жертви.
Но се оказа, че точно това е била възможната цена. Защото близо четири години Васко, неговата съпруга и трите им деца чакат отговор на молбите за българско гражданство, без властите в София да кажат нито веднъж докъде са стигнали с прегледа на документите им. И нямаше да разберат, ако пътят му не мина през България в този черен ден.
В тази ситуация са много други хора, които обаче живеят през Океана и няма как да разчитат на подобен шанс. В далечна Канада или САЩ те чакат в неизвестност отговор и дори във времето на интернет не биха могли да научат докъде им е стигнала преписката.
Защото когато кандидатстваш в чужбина, често пъти получаваш само разписка за платена държавна такса, но не и номер на преписка, която да проследиш в интернет. И ако попаднеш на муден чиновник, каквито има много по света и у нас, ако нямаш живи роднини в България или упълномощен приятел да виси по опашките пред дирекция „Българско гражданство“ на правосъдното министерство, просто чакаш. И въпреки че процедурата изисква да те уведомят писмено какво в документите не е наред, и тази вест не идва. И за мнозина няма да дойде скоро, защото всичко се движи много бавно.
Последните решени преписки са по молби, подавани основно през далечната 2007 г., се вижда от последните протоколи за приключилите преписки от дирекция „Българско гражданство“, качени на сайта на правосъдното министерство. Има обаче и такива, подадени още през 2005 г., та дори и от 2004 г.
С тези темпове изобщо не е ясно какво и кога ще се случи с молбите за българско гражданство, подадени в рамките на последните 4 години. А и те са доста. За 2008 г. са постъпили 7184, за 2009 г. – 5549, а през 2010 г. – 6322. Само до края на март тази година вече има 3278 кандидати. Ако всичко продължава с тези темпове,
отговорите на близо 10-те хиляди молби за тази и миналата година може да се очакват през 2015 г.
Очевидно въпреки купчината нормативни промени и уверенията на ГЕРБ, че свършва мъката на чакащите и преписките ще се решават бързо, това не се случи. Явно хвалбите на бившия министър без портфейл Божидар Димитров и кадровите промени в структурите, натоварени с разглеждането на молбите, бяха обикновен популизъм.
А сутрин, обед и вечер той обещаваше, че 60 000 души скоро вече ще са горди българи. Дори това можело да стане с един указ наведнъж. Димитров, на когото премиерът Бойко Борисов бе поверил привличането на нашенците обратно в родината, дори успя да се скара с вицепрезидента Ангел Марин, който е натоварен с издаването на укази за даване на българско гражданство. Двамата се замеряха със страхотни обвинения, включително в липса на компетентност, закостенялост и какво ли още не. И като си начесаха езиците, всичко продължи по старому. И бяха забравени обещанията, че молбите за българско гражданство например ще се разглеждат най-много 12 месеца и всичко ще е прозрачно.
Вярно е, че става дума за много и различни случаи, съдби, документи. Достатъчно е да се отбележи, че
от 2002 г. до сега са подадени над 125 000 молби
за българско гражданство. Това е огромна кореспонденция, като се има предвид камарите с документи, които трябва да съпътстват всяка преписка. Искат са молба, препис от акт за раждане, свидетелство за съдимост от страната, чийто гражданин си, документ от българската прокуратура, че срещу теб няма дело у нас, медицински документ от лекарска комисия, че не страдаш от остри заразни и инфекциозни заболявания, няколко декларации, официален документ, който да удостоверява имената, автобиография, актуална фотоснимка, фотокопие на документ за самоличност, вносна бележка за платена такса…
И всичко това трябва да бъде проверено. И точно този огромен обем е обичайното извинение на чиновниците за големите забавяния. Нямало толкова хора в правосъдното министерство, в президентството, в МВР, ДАНС, които да проверят бързо тази огромна информация. Твърди се, че често се използват фалшиви документи и откакто сме член на Европейския съюз, трябва още по-щателно да се проверяват хората и документите.
Сигурно това е вярно, но всичко е въпрос на мениджмънт
Защото едва ли за някого е тайна, че има достатъчно много чиновници по много други места, които си клатят краката. Освен това за обработването на молбите за българско гражданство се вземат много пари – милиони левове. И те могат спокойно да бъдат използвани за наемане на нови хора, които да обработват документи.
В момента над 40 000 души чакат от години някакъв отговор – положителен или отрицателен. От една страна, това продължава да подхранва възможностите за корупция и търсене на вратички, а от друга – отблъсква онези, които заради сантименти по предците си или от искрена любов към красивата ни държава искат да станат нейни граждани.
Никой не заслужава това отношение, а хората, които искат да станат българи, още по-малко. При това най-търпеливите от тях са си истински герои.
И още нещо – цената на българското гражданство започва да пада. Мнозина се питат ще отнемат ли паспорта на някой спортист, получил светкавично гражданство, за да играе в националния ни отбор, но няма и най-малка заслуга за звученето на българския химн? А и трябва ли указите да се използват за политическа реклама?
В много страни има тържествен ритуал, хората полагат клетва, когато станат нейни граждани. А тук може всеки управник да връчи някому указ насред някое село, за да го снимат камерите. Както стана с Ристевски – премиерът Борисов му даде издадения от вицепрезидент указ между рязането на ленти из Варненско. Пошло и обидно е за всеки притежател на български паспорт.
Източник: http://www.segabg.com/
- За Оманския държавен резервен фонд, Кооперативна търговска банка и „империята“ на Кръстева/Пеевски
Вероятно не са много хората в България, които са чували за Генералния държавен резервен фонд на Султаната Оман (State General Reserve Fund, SGRF), но този фонд е направил доста инвестиции и в нашата страна. SGRF е създаден от султан Кабус бин Саид преди три десетилетия. Султан Кабус е известен като един от десетте най-богати монарси на планетата, любител на лукса и като голям реформатор. Информацията за Оманския държавен резервен фонд обаче е оскъдна. (Според различни информации във фонда има натрупани повече от 10 млрд. долара.) Всяка година в него влизат 15% от приходите от продажби на петрол и газ. През 2004 г. в София пристига делегация, водена от министъра на икономиката на Оман Ахмед Маки, който обявява, че България може да бъде вратата на Оман към ЕС.
Вероятно е интересно да се отбележи, че през 2005 г. почетен консул на Оман в България става Стоян Денчев – бивш депутат на ДПС и бивш вицепрезидент на „Мултигруп“. Денчев твърди, че именно той е запознал Ахмед Доган и Илия Павлов. Докато е посланик във Финландия, Денчев получава предложение да се върне и да подсили листите на ДПС за 37-ото НС. Убеждава го Феим Чаушев, станал по-късно зам.-министър на външните работи (познат още като Петър Юриев, като агент Бисер и като партньор на президентския спонсор Людмил Стайков; последният – добър познайник на ОЛАФ).
През същата 2005 г. султан Кабус дарява 380 000 долара за възстановяване на Томбул джамия. Година по-късно изпраща дарение от 300 000 долара за пострадалите от наводненията. В разпределянето на тези пари участват лично тогавашните зам.-министри Феим Чаушев и Делян Пеевски, и консулът на Оман проф. Денчев. Сумата, според някои публикации, се оползотворила основно за джипове за министерството на бедствията и авариите (каквото ведомство имаше по време на тройната коалиция, и то бе ръководено от получилата по-късно прозвището „госпожа Бедствие” Емел Етем).
През 2006 г. в София пристига делегация от султаната Оман. Гостите разпитват за сагата със софийския боклук, за енергетика и инфраструктура. Говори се, че обмислят да вложат 1 млрд. евро в региона. На следващата, 2007 г., интересът на Оман вече е фокусиран към проекти от ранга на АЕЦ „Белене“ и нефтопровода Бургас-Александруполис, изграждане на терминал за втечнен газ и на няколко газови електроцентрали. През октомври 2007 г. консулът Денчев и Феим Чаушев са заедно с тогавашния премиер Станишев и с предшественика му Сакскобургготски на тържествена „първа копка“ на „Супер Боровец“. Чрез регистрираното в Люксембург дружество „Bulgarian Acquisition Company II S.A.R.L” Оманският фонд притежава 67% и в мегапроекта „Супер Боровец“. През 2007 г. този фонд заявява желание да се включи в строителството на АЕЦ „Белене“.
В края на януари 2009 г. султанът на Оман купува част от Корпоративна търговска банка. Това е първата сделка с арабски капитали в българския финансов сектор. Купени са 30% от акциите на КТБ. Точната цена на сделката не е разкрита; според някои тя е биламежду 210 и 250 млн. лв. Фондът, създаден от султана на Оман, влиза в ЦКБ чрез споменатото вече дъщерно дружество – Bulgarian Acquisition Company. Това дружество е 100 % собственост на SGRF, който се попълва с приходите от продажба на петрол и служи за инвестиции на султаната Оман в чужбина. Въпреки, че за дружеството се твърди, че е собственост на Оманския фонд, никъде в регистрите няма доказателство за това. (Люксембург не е класическа офшорна зона, но позволява регистрация на фирми и фондове, които не разкриват бенефициарните си собственици.) В разпространеното от БНБ през 2009 г. съобщение до медиите се казва, че люксембургската компания е „косвено контролирана от фонд „Генерален държавен резерв на Султаната Оман“.
Мажоритарният собственик на Корпоративна търговска банка Цветан Василев дава също мъгляви обяснения за „косвената“ връзка между оманците и люксембургската фирма. Непосредствено след финализирането на сделката той казва: „Регистрирано е по люксембургското законодателство. Държавният резервен фонд на Оман не е публична институция. Никъде няма да намерите данни за тях. Всички техни инвестиции се реализират чрез специално създадени за целта дружества.“ (Из интервю за „24 часа”.)
Информация за тази сделка е обявена официално и на Българската фондова борса, тъй като КТБ е публично дружество – около 19% от нейните акции се търгуват на БФБ. Василев казва тогава пред един друг български вестник, „Капитал”, че стратегията на оманския фонд е дългосрочна, затова се и съгласил. Тази сделка не касае според Василев само инвестицията в банката, а включва партниране в общи проекти в сферата на недвижимите имоти, енергетиката и пътното строителство. Василев заявява още, че: „Никога не е ставало въпрос аз да финансирам техни проекти в България, по-скоро обратното – те да инвестират в мои проекти“. Впрочем, люксембургската фирма, за която се твърди, че е дъщерна на SGRF, също не публикува публично акционерите си. В електронния търговски регистър на Люксембург има вписани само нейните мениджъри. Те са три жени, Jamila Al-Jabri, Naima Al-Barwani и Rawan Al-Said, и са посочили за „професионален адрес“ в този регистър финансовото министерство на Оман. Другите лица с право на подпис са служители в люксембургска консултантска компания.
Цветан Василев притежава, впрочем, 57.29% от акциите на КТБ чрез „Бромак“ – дружество, на което е 100 % собственик. (Отделно друго негово дружество, „ТЦ-ИМЕ“ АД, в което участва „Бромак“, има 1, 87 %.) Класацията на 100-те най-богати у нас поставя Василев на 24-то място със 173,2 млн. лв. Банкер на годината за 2004-а, за 2008-ма, през 2010-та отличен със специален приз за “пазарна устойчивост”. Трезорът му отчита печалба за миналата 2010 г. в размер на над 74 млн. лева. На упреците, че е станал „банка на властта“, както по времето на тройната коалиция, така и сега, Цветан Василев отговаря (в наскоро излязло интервю в „Труд”) така: „Банката се развива не защото някой е вложил средства, а защото добре се управлява“; „Не съм продукт на никого!“; „Тежат ми отговорностите в банката. Да управляваш 3 млрд. лева, от които 90% са чужди пари, е жесток товар.“
Корпоративна търговска банка, в която Оманският фонд инвестира, се свърза впрочем с ДПС не само заради Стоян Денчев или Феим Чаушев. Името на банката нашумя около медийната експанзия на бившия шеф на Спортния тотализатор Ирен Кръстева и сина й Делян Пеевски, зам.-министър на бедствията от квотата на ДПС в кабинета Станишев. Банката на Василев официално е партньор на Кръстева в ИПК „Родина“ – печатницата на „Цариградско шосе“ 113. „Нова българска медийна група холдинг“, ръководен от Кръстева, притежава „Монитор“, „Телеграф“, „Политика“, „Меридиан мач“, „Засада“ (преди „Експрес“), великотърновския „Борба“ и други вестници, контролира и телевизиите TV7 и Би Би Ти. Изкупуването им е финансирано от Корпоративна търговска банка. (Наскоро се разбра, че и сайтовете за икономическа информация и статистика еcon.bg и stat.bg са станали собственост на компанията 3Бей.БГ, свързвана с Ирен Кръстева и сина й, депутатът от ДПС Делян Пеевски.) Медийната империя *, свързана с КТБ, явно продължава да се разраства.
Според публикация в сайта „Афера” от началото на т.г. соченият за глава на престъпната групировка „Октопод“ Николай Велков, бил извикан на разпит като свидетел в Столичната дирекция на МВР. На този разпит му задали въпроси, свързани с твърдения, които той е изказал по-рано в предаване по Канал 3. Пред известния телевизионен журналист Само Диков Велков разкрил някои подробности, свързани с банковата система в България. Ставало дума и за това, че монополист в този бранш е Корпоративна търговска банка, собственост на Цветан Василев. Според „Афера” КТБ имала „вземане-даване и с лидера на ДПС Ахмед Доган, както и с верните слуги на Сокола Делян Пеевски и Ирена Кръстева”.
Още през 2009 г., впрочем, вестниците „Капитал” и „Дневник” обявяват, че в Кооперативна търговска банка са парите на големите държавни фирми. Последва питане от 13 главни редактори от Съюза на издателите до финансовото министерство в кои банки са парите на тези фирми. Оказва се, че 48 % от тези пари са в КТБ, която финансира медийните проекти на Кръстева. (Данни от началото на 2011 г. показват, че 70 % от парите на фирмите под шапката на икономическото министерство се съхраняват от КТБ). Следват открити писма, закани за съд срещу тези вестници от страна на Кръстева и дори изява на американския посланик Уорлик, който определя като странен факта, че „повече от 50 % от приходите в страната са в малка кооперативна банка, собствеността на която не е съвсем прозрачна”. (Преди две години Уорлик като че ли не беше още толкова нашумял в БГ с подобни публични коментари.) Следва и реакция на тези изявления от страна и на БНБ. От Централната банка заявяват категорично, че собствеността на нито една банка, оперираща на българския пазар, не е неясна. Това изглежда не касае, във всеки случай, инвестиралият в Централна кооперативна банка State General Reserve Fund, който не публикува книга на акционерите, баланс и отчет за дейността си, поради което е невъзможно да се установи кой е истинският собственик на капитала на инвестициите, направени чрез него. Нито люксембургското дружество, чрез което в КТБ се наливат пари от SGRF, което също не публикува публично акционерите си. (Публични са само някои имена на мениджъри, записани в електронния търговски регистър на Люксенбург.)
Можем само да гадаем дали примерно част от парите за изграждането на медийната империя на Кръстева/Пеевски не са дошли от Кооперативна търговска банка и през Люксембург от Оман; не само от държавните фирми, които вкарват парите си в КТБ. Това, което е ясно обаче е, че State General Reserve Fund, създаден от султан Кабус, не е публична институция, никъде не могат да се намерят данни за нея – както казва и мажоритарният собственик на КТБ Цветан Василев, когато продава на този фонд 30 % от банката. Както и това, че „малката търговска банка” КТБ има доста интересно присъствие в днешния финансов живот на държавата. Както и това, че председателят на надзорния съвет на банката и основен акционер Василев е фактор или посредник за създаването на медийната империя на Кръстева/Пеевски. (За последните разбира се отдавна е ясно, че са свързани с ДПС.)
По материали от различни медии,
Мариана Христова
–––––––––––––––––
* На Седмата световна среща на българските медии, провела се през май т.г. в Холандия, на която се дискутират и връзките между медиите и собствеността,журналистът от БНР Петър Волгин казва следното: „До какви уродливи резултати може да доведе срастването на медии, политици и много пари си личи най-хубаво от състоянието на една прословута медийна групировка около Корпоративна търговска банка. Аз искам да говоря тук с имена, без значение дали някой ще се обиди или не. Затова споменавам Корпоративна търговска банка, споменавам Цветан Василев, споменавам Ирена Кръстева и Делян Пеевски. Защото там има една наистина желязна схема: държавата вкарва парите на някои от най-заможните си фирми – като АЕЦ Козлодуй, като Булгаргаз, като Български енергиен холдинг в Кооперативна търговска банка. Почти 50 % от парите на държавните предприятия са там. С тези пари Корпоративна търговска банка купува вестници, медии, телевизии, мултиплекси. Съответните медии естествено хвалят правителството. И в случая изобщо не е важно кое е правителството, защото тази схема започна да се реализира още по времето на тройната коалиция и продължи да се разраства без никакви проблеми и при сегашния кабинет. […] И няма никакво значение, че въпросната КТБ е свързана с ДПС, а пък ДПС се води ярък политически противник на ГЕРБ. […] Сега Европейската комисия разследва България за отпускане на предполагаема държавна помощ на Корпоративна търговска банка и свързаните с нея медии.”
(Цялото изказване на Волгин, част от което е цитирано тук, може да се види в публикация в Еврочикаго на адрес: https://www.eurochicago.com/2011/05/volgin-s-mediynata-kontsentratsiya-zhurnalistikata-erozira/.)
- ЕФЕКТИ НА ПЕПЕРУДАТА И СИНЬОТО ХАПЧЕ
Заради липса на пирон, подковата беше изгубена.
Заради липса на подкова, конят беше изгубен.
Заради липса на кон, ездачът беше изгубен.
Заради липса на ездач, битката беше изгубена.
Заради лиспа на битка, кралството беше изгубено.
И всичко това заради липсата на един пирон за подкова.
Бенджамин Франклин
неговия “Алманах” (Poor Richard’s Almanack), 1758 г.
Наред с откритията на Айнщайн, теорията на хаоса е едно от големите научни събития на XX век. От времето на Нютон до края на XIX век повечето учени са били и метеоролози. Един от тях е математикът Едуард Лоренц (1917-2008) – професор по метеорология в Масачузетския технологичен институт (Massachusetts Institute of Technology, световно известният MIT).
“Предвидимост: Може ли размахването на крилата на пеперуда в Бразилия да предизвика торнадо в Тексас?” (Predictability; Does the flap of a butterfly’s wingsin Brazil set off a tornado in Texas?) е заглавието на лекцията на Едуард Лоренц, изнесена на 29 декември 1972 г. във Вашингтон на 139-та конференция на Американската асоциация за напредък на науката. Първоначално в заглавието на лекцията е било използвано sea gull (гларус, чайка) вместо butterfly(пеперуда), но председателят на заседанието го променя и така се появява “пеперудата на Лоренц” и, съответно, “ефектът на пеперудата” става една от най-сполучливите метафори на теорията на хаоса (1).
Или както Маската – приятелят на Марио Варгас Льоса – казва за индиаците: “Най-важното за тях било самообладанието, братче. Изблиците на страст трябва да се сдържат, защото съществува съдбоносно съответствие между духа на човека и този на Природата и всяко бурно сътресение у човека води до гибел и в Природата. Избухването на някой човек може да стане причина да се покачи нивото на реката, а заради убийство, селото може да изгори от светкавица.”
Това също е “ефект на пеперудата”. Както и една българска пеперуда, която изкривява двуметров перон в центъра на Париж – една от бронзовите склуптури на Живко Живков, известен като JIVKO в Париж, Ню Йорк, Бостън, Сан Франциско… И още: “Вдигнеш ли ръка, за да погалиш, разместваш въздуха на цялата вселена“, написано от Борис Христов. Подобно на Едгар Алън По, който в лекцията си “Вселената”, изнесена на 3 февруари 1848 г. в Ню Йорк, казва, че дори простото движение на ръцете (hand–waving impulse) може да повлияе на атмосферата в цялата планета. По-късно Карл Юнг ще нарече такива сходни мисли “криптомнезия” и “колективното несъзнавано”.
Може би “пеперуди” има и в нашето “денят се познава от сутринта.” Но не и в съвременната ни демокрация, при която в началото имаше пеперуди и гларуси, може би и черни лебеди (2), но впоследствие им бе забранено да летят в България.
И си спомням за “Котката и гълъба” на (д-р) Калин Терзийски
От смешна пушка,
Стреляща със въздух
Беше лишен гълъбът от правото си на летене
Във неговия роден въздух.
Все пак, “България е много хубава, но в нея има… много българи” – казва професор Иван Славов.
Като метафора, историята на пеперудата може би идва от разказа A SoundLike Thunder (“Глас като буря”) на Рей Бредбъри, публикуван през 1952 г. Там “паднала в калта, светеща зелено и златисто и черно/ беше една пеперуда, много красива и много мъртва” – и тя промени резултатите на едни президентски избори.
България е много красива, но в нея има… много кандидати за президенти, депутати и кметове. Когато Макбет пита трите среднощни вещици “какво е това, което правите?”, те отговарят: ”действие, което няма име”. Това обаче не се отнася за социологичните и медийните вещици в България – техните действия се наричат “малигнен конформизъм” и “корупция”.
Пеперудата на Лоренц ни учи, че крайният резултат на дадено събитие зависи от “малки необходими промени” (minimum necessary changes) в началото. Това, което изглежда като хаос, в което не се забелязва ред, има определен порядък. Ако си представим, че има един свят, където пеперудите размахват криле, и друг, където те не правят това, то тази малка разлика ще означава, че торнадо ще има само в единия свят. В кой свят предпочитаме да живеем – в детерминирания хаос на демокрацията или в детерминирания ред на комунизма?
Във филма “Матрицата” има такъв мотив: “Това е твоя последен шанс – казва Морфей. След това няма връщане назад. Вземаш червеното хапче и историята преключва. Събуждаш се в леглото си и вярваш в каквото си поискаш. Вземаш синьото хапче и отиваш в Страната на Чудесата и аз ти показвам колко дълбока е заешката дупка. Запомни, че всичко, което ти предлагам е истината. Нищо повече.”
Хаосът е синьото хапче. Помага и на сърцето и мозъка (3,4).
This is going to be difficult, but rewarded – продължава Морфей в началото на “Матрицата – Презареждане”.
Д-р Георги Чалдъков
_________________________________________________________________________
1. Leonard A. Smith. Chaos. A Very Short Introduction. Oxford University Press Inc., New York, 2007.
2. “Черният лебед. Въздействието на слабо вероятното в живота и на пазара” е книга на Насим Никълъс Талеб, публикувана на български през 2009 г.
3. Lombardi F. Chaos theory, heart rate variability, and arrhythmic mortality. Circulation2000; 101: 8-10.
4. Bob P. Chaos, brain and divided consciousness. Acta Univ Carol Med Monogr2007;153: 9-80.
- „Офис сграда“ ще прелети край Земята
Новооткрит астероид с такива размери ще премине на близко разстояние от Земята в понеделник, като ще се приближи 23 пъти повече от Луната
Новооткрит астероид с размерите на офис сграда ще премине на близко разстояние от Земята в понеделник, като ще се приближи 23 пъти повече от Луната.
Космическият камък ще премине на около 17 702 км от повърхността на нашата планета и ще излъчи ярка светлина, която ще може да бъде видяна през малък телескоп, обясняват специалисти.
Астероидът е бил забелязан едва в сряда от роботизиран телескоп в Ню Мексико, който сканира небето в търсене на подобни опасности.
Вчера беше издадено предупреждение от Международния астрономически съюз в Масачузетс.
Откритието беше потвърдено и от британския астроном Питър Бъртуисъл, който е откривал десетки астероиди от собствената си обсерватория.
Във Великобритания ще бъде ден, когато астероидът, наречен 2011 MD, премине на близко разстояние над южното полукълбо.
Астрономи в други части на света обаче, като Южна Америка, ще могат да видят как светва и избледнява за кратко време при бързото си преминаване през звездното небе.Смята се, че астероидът е с диаметър между 9 и 45 метра.
На 8 ноември астероид с диаметър 400 м и тегло от 50 млн. тона, наречен 2005 YU55, се очаква да навлезе в орбитата на Луната.
Той ще премине на разстояние от едва 323 478 км и ще е най-големият обект, който някога се е приближавал толкова много до планетата ни.
Източник: http://www.vesti.bg/index.phtml?tid=40&oid=3911291
- Капанът „Евро+“ щракна. Вътре сме
Премиерът Борисов извърши историческа недомислица, но никой не му попречи и ще плащаме всички
Какво ще върши премиерът Бойко Борисов, след като оправи България и изтече мандатът му? Ще оправя други народи с нашите пари. С тази апостолска мисия той се натовари в Брюксел, където обеща, че България ще плаща чужди дългове години наред след неговото управление. Без никаква вътрешна съпротива и при почти пълна тишина Борисов вкара държавата в пакта „Евро плюс“ и свързания с него Европейски механизъм за стабилност. Там тя ще играе ролята на плюса, защото не е член на еврозоната и нищо не я задължава да поема каквито и да е финансови ангажименти към когото и да било. Но Борисов я върза да гарантира „при поискване“ над 6 млрд. евро (3 млрд. евро през първите 12 години), за да бъдат изплащани дългове на по-богати народи към западни банки.
Злото е сторено и трябва да си дадем сметка
какво се случи
Макар и да изглеждат сложни, нещата са много прости. Еврозоната изпадна в катастрофална криза, защото бе зачената на честна дума и без имунна система срещу злоупотреби. Нейният механизъм за самоконтрол бе пожелателен и разчиташе, че правителствата не лъжат. Оказа се, че някои лъжат на едро, и то от самото начало на общата европейска валута, като вкарват държавите си в свръхзадлъжнялост. Логиката им бе следната: вземаш парите сега, харчиш ги веднага, осигуряваш си комфорт, а дълговете ще ги плащат други, когато няма да си на власт. Правилото е: вземай повече, за да се тревожи след време онзи, който ги е дал, а не който ги е взел.
За да минава една лъжа, трябва някой да й вярва. Когато обаче се лъже за десетки и стотици милиарди евро, и то с години, няма как другите държави да са чак толкова наивни, че да не забелязват нищо. Сега проличава, че всичко се е знаело от самото начало, но най-големите държави от еврозоната съзнателно са си затваряли очите. Тоест едни са лъжели нагло, а други са искали лъжата да мине. Защо? Защото големите банки, които са отпускали кредити и които имат влияние върху правителствата в своите държави, са заинтересовани да пласират колкото може повече от своята „стока“. А тяхната стока са парите, които продават по-скъпо, отколкото струват. Логиката им е следната: когато даваш, давай много, за да се тревожи не толкова длъжникът ти, колкото другите около него как да ти върнат парите, за да не пострадат от общ финансов срив. Тази логика е възможна само когато числата наистина са много големи.
Главните виновници,
които са наливали най-безотговорно пари на Гърция, Ирландия, Португалия и други закъсали длъжници, са големите френски и германски банки, плюс подгласнички от Холандия, Великобритания и още няколко богати държави. Щом изпищяха, че имат несъбираеми кредити за стотици милиарди, техният проблем се превърна в проблем на собствените им правителства, които усетиха риск от дестабилизация на националните си икономики, както и на еврозоната в цялост. За разлика от банките, които могат да доят само своите клиенти, правителствата имат властта да бъркат в джоба на всеки гражданин. Френският президент Никола Саркози и германската канцлерка Ангела Меркел измислиха временния спасителен механизъм от 440 млрд. евро, а година по-късно – и постоянния механизъм от 700 млрд. евро (съчетан с пакта „Евро+“), за да спасят своите банки и собственото си политическо бъдеще. За целта те натовариха чрез националните си бюджети с дългове всички свои граждани, но за да не предизвикат вътрешни недоволства, решиха да прехвърлят дългово бреме и върху гражданите на останалите държави от еврозоната. На първо време това изглеждаше логично (макар и несправедливо), за да се спаси цялата еврозона. Но като помислиха още малко, те стигнаха до прозрението, че могат да вкарат в схемата и народите извън еврозоната. Затова се появи идеята за пакта „Евро+“, чието название означава еврозоната плюс желаещите да участват държави извън нея. България попада в плюса, т.е. в коалицията на желаещите. Унгария и Чехия отказаха да участват, а Полша предупреди, че се присъединява към „Евро+“, само ако не я карат да плаща вноски в спасителния механизъм. Борисов не направи такава уговорка.
Схемата ще бъде задействана в средата на 2013 г., когато изтече срокът на временния спасителен механизъм, който ще бъде заместен от постоянния. България няма да бъде член тогава на еврозоната, но участието й в „плюса“ ще даде основание на нейните партньори да я поканят да започне да плаща вноските си от самото начало. Премиерът Борисов (който по това време ще сдава поста) сега уверява, че до влизането си в еврозоната тя няма да внася нищо, но ако е така, никое правителство след неговото няма да има стимул за членство, защото първо ще трябва да задели отнейде „излишни“ 3 млрд. евро, които 12 години по-късно ще нараснат двойно съгласно задълженията на държавата към постоянния спасителен механизъм. Впрочем твърдо платимите в началото пари са 350 млн. евро за участие в капитала на механизма, които трябва да станат 700 млн. евро след изтичането на „облекчения“ период, валиден за държавите, изпадащи под 75% от средния брутен вътрешен продукт в ЕС. Затова правителството признава само за 300 млн. евро вноска и смята, че зад дървото скрива гората на
чудовищната задлъжнялост, която ни готви
Накратко: всеки българин – от новородено бебе до грохнал старец – ще дължи почти по 1000 евро, за да спасява банки в най-богатите държави, които ще прехвърлят на тяхна сметка несъбираеми дългове от други богати народи. Пактът „Евро+“, който ще обслужва бъдещия Европейски спасителен механизъм, определя правилата, чието спазване ще акумулира средства за пълнене на бездънната каца (фондът от 700 млрд. евро може да бъде увеличаван „според нуждите“). Технологията е замразяване на заплати и пенсии и увеличаване на данъците. Какво подписа Борисов? Първо, до 2013 г. няма да има индексации на заплати и пенсии (нищо че даде надежди на най-бедните първо за юли, а после за септември 2011 г.). Второ, заплатите ще се увеличават само в зависимост от нарастването на производителността. Същото не се отнася до цените, които могат да растат свободно, за да се изравнят с европейските. Така най-бедната държава в ЕС, каквато е България, няма да има шанс да догони доходите на богатите, освен ако не постигне по-голяма производителност от тях. Пенсиите пък ще се отдалечават чрез вдигане на възрастта и трудовия стаж за пенсиониране. За данъците ще се пристъпи най-напред към изравняване на данъчните основи, което логично ще води към хармонизация на ставките, както се подразбира от френско-германския ропот срещу „данъчния дъмпинг“. Така богатите в ЕС ще извият ръцете на България да се откаже от ниския си корпоративен данък от 10% и да го вдигне поне двойно или тройно, с което ще загуби едно от малкото си конкурентни предимства за привличане на чужди капитали.
Който не е разбрал, ето му резюме: най-бедната държава се обрича на най-ниски доходи при растящи цени, но ще плаща повишени данъци. България ще бъде принудена да направи най-голямата финансова жертва в ЕС за сметка на своето бедно население, за да се запази комфортът на богатите. Конгречулейшънс, Борисов. Поздравления и за опозицията, която тъй услужливо мълча през последните три месеца, когато държавата можеше да преговаря поне да има сирене в капана „Евро+“.
Светослав Терзиев
http://www.segabg.com/online/new/articlenew.asp?issueid=9488§ionid=5&id=0000901
- Вдовицата на Ахмед Емин Ферах Хюсеин: Доган ми каза, че е обиден, задето мъжът ми се е самоубил в дома му
„Доган ме повика в Бояна в деня след погребението на Ахмед. Още тогава ми каза, че е „обиден“, че се чувства засегнат от това, че Ахмед е решил да се самоубие в неговия дом. Искаше да ми покаже мястото и кръвта по стените. Но иначе заяви, че ще направи всичко, което може за нас – по-специално за децата“. Това разказва в първото си интервю пред в. „168 часа“ вдовицата на Ахмед Емин, който беше намерен мъртъв в сарая на лидера на ДПС Ахмед Доган през 2008 г. Ферах Хюсеин. В интервюто Ферах Хюсеин изразява публично подкрепата си за действията на Касим Дал и Корман Исмаилов, които поискаха бившите агенти на ДС да бъдат отстранени от ръководството на партията, след което бяха изключени.
Хюсеин, която е член на групата „Аз подкрепям Касим Дал“ във Фейсбук, споделя, че въпреки политическата й активност в процесите в ДПС няма амбиции да влиза в политиката и подкрепя инициативата, защото познава добре Касим Дал и знае, че той не е арогантен, безскрупулен и циничен.
Ферах Хюсеин е категорична, че ДПС и „Атака“ имат полза един от друг и с действията си взаимно втъвърдяват електоратите си. Все пак тя не е сигурна дали ДПС плащат на „Атака“ за провокациите.По повод отношенията в ДПС Ферах Хюсеин заявява: „През последните години Доган се заобикаля с хора без морал, без ценности, подмазвачи, лакеи. Аз съм ги виждала в действие. Нямате си представа, колко е грозно мъже с такова положение в обществото да се държат така, да падат толкова ниско. Преди мислех, че Доган просто има огромно търпение, но вече не вярвам и в това. Фактът, че те продължават да трупат състояние, а положението на редовия избирател не се променя към добро, а даже се влошава, налага извода, че се работи с цел лично облагодетелстване. В същото време има много млади, образовани и с хъс хора, които сякаш умишлено се тикат надолу“.
По повод изключването от ДПС на несъгласните с политиката на Доган Ферах Хюсеин казва: „По-правилната констатация е, че изключват съгласните с Касим Дал. Защото в ДПС има много членове, които не са съгласни с политиката на партията, но си мълчат, за да запазят хляба си, положението, креслата, бизнеса си. Затова много се гордеем с Корман (б.авт. – депутата Корман Исмаилов), защото той би могъл да има блестящо бъдеще в партията, но предпочете истината пред ласкателството и фалшивия живот“.
Във връзка с разследването за смъртта на Ахмед Емин Ферах Хюсеин разказва, че прокурор Йотова й е казала, че има нещо общо с ДПС, но разследващите не могат да разберат какво е, защото никой от разпитваните не казва нищо. Според Хюсеин, ако има хора, които знаят нещо, но не го казват, няма как истината да излезе наяве.
Вдовицата на Ахмед Емин категорично отрича версията, лансирана от Ахмед Доган и приближените му, че преди да бъде прострелян, Ахмед Емин е искал да убие лидера на ДПС. Тя изразява надежда, че някога ще научи истината за смъртта на съпруга си, колкото и да е нелицеприятна.
В личен план Ферах Хюсеин разказва, че след смъртта на съпруга й и е било трудно, защото от стотиците негови приятели с нея са останали само шестима. В момента тя работи в отдел „Човешки ресурси“ в печатница.
Шефът на кабинета на Ахмед Доган Ахмед Емин беше открит мъртъв в сарая, притежаван от лидера на ДПС в столичния квартал „Бояна“, през 2008 г. До момента разследването твърди, че Емин се е самоубил, но не може да посочи ясен мотив за решението му.
- Сп. „Борба“ – кн.4 за 2011 на Българския национален фронт
Излезе от печат книжка сто деведесет и шеста, година 60, брой 4-ти за 2011 година на сп. „Борба“ орган на Българския национален фронт.
Новия брой в PDF формат може да изтеглите от тук – Borba-4-2011 (кликнете на линка и изчакайте да се зареди в баузера ви). Списанието се издава и разпространява безплатно по света вече над 60 години. Всички броеве от последните години може да намерите на интернет адрес: http://www.bnfront.com/ .
Следва една от статиите съдържаща се в книжката.
Богатството на България са хората
Автор: Багряна Попвасилева-Беланже (Отава, Канада)
В началото на 90-те години с идването на прехода в новоизлюпените вестници настъпи разрушителна и крайно опасна пропаганда. Опасна, тъй като съзнателно и тенденциозно започна да се бичува българският народ и всичко българско.
Били сме “робско племе”, понеже не сме били способни да се освободим от турското робство, а сме чакали някой друг да стори това. Без “братята освободители” още сме щели да бъдем в Османската империя и т.н. Със същата логика ни се внушава, че вместо да се бунтуваме срещу тоталитаризма на Тодор Живков, ние сме се примирили и приспособили към този режим, защото не сме способни да живеем като свободни и достойни хора.
От друга страна, социолози и псевдоисторици се надпреварват и “доказват” с аргументи, че не е имало турско робство, че сме живели добре в турската империя, че не е трябвало да се вдигат въстания. Тоест, че би било добре, ако се върнем отново в тази добронамерена и толерантна държава.
В този дух се изказа публично и турският министър-председател Ердоган. Според него по време на султаните балканските народи живели в мир, а след това, през ХХ в., са воювали помежду си и проливали кръв.
Внушава ни се подмолно, че ако се възстанови тази ислямска империя, отново щяло да се живее мирно и спокойно на Балканите.
Започна и психологическа подготовка за подобна интеграция. Правителството на Иван Костов и ОДС разреши през 1997 г. новини на турски език, и то по националната телевизия, акт, с който разочарова голямо мнозинство българи и с който все още не сме съгласни, нито ще свикнем.
От няколко години започна телевизионна програма с турски сериали по bTV. Показват ни герои с идеализирани и почтени човешки отношения, красиви жени с европейски тоалети и поведение, достойни за възхищение и уважение, живеещи в хубави къщи с градини, прислуга и т.н. Чувам коментари от съседки и приятелки: “Колко добри хора са турците! Какви сърдечни семейни отношения! Нашите мъже – грубияни, дано да се научат на вежливост от турските сериали!”
Но нека се върнем отново към началото на “прехода”. Може би хората са забравили как по време на правителството на Луканов и президента Желев се даде амнистия на всички затворници, включително и на криминално проявените. Последваха масови обири на апартаменти и вили по градове и села в цяла България. Хората изпаднаха в ужас. За да се предпазят, слагаха решетки, двойни врати, няколко ключалки и т.н. Какви бяха реакциите на медиите?
Вестници като “24 часа”, “168 часа”, “Труд” и др. с големи букви лансираха заглавия като “Син уби баща си!” или “Внучка наби баба си и й ограби пенсията”. Подчертаваха, че българите са лоша, престъпна нация, че България никога няма да излезе от бедността и т.н., т.е. посланието беше: “Българи, спасявайте се, бягайте в чужбина!” Пропагандата им се оказа успешна: млади и образовани наши сънародници масово напуснаха родината си, за да работят в чужбина, макар и черна работа. Добре, че все пак не забравиха родителите си, на които помагат материално, доколкото могат.
Част от пропагандата е също, че ние, българите, сме лоши и завистливи. Още една голяма лъжа!
Завистта е общочовешки недостатък. Има я във всички страни и цивилизации. Особено в западните страни като Франция, Канада или Щатите, където безработицата и конкуренцията изправят хората един срещу друг. Чрез клевети и интриги всеки иска да запази хляба си за сметка на колегата си.
Ние, в България, все пак сме способни на приятелство – да имаме приятели, да им помагаме или да искаме помощ при нужда, а това е ценно човешко качество; подчертава го в една от песните си и нашата обична певица Богдана Карадочева. Може би е време да се опознаем, да погледнем вътре в сърцата си и да си направим оценка, че сме наистина един добър народ, скромен, способен и талантлив в много области, за което в чужбина ни ценят отдавна.
Дългите бедни години на социализма ни направиха изобретателни и пестеливи. Спомням си, че между 1949 и 1959 г. даваха по 250 грама месо на човек седмично. Като ученичка чаках с часове на опашка (с роман в ръка, за да не си губя съвсем времето) за месото на четиричленното ни семейство. Майка ми го разделяше на две. От половината правеше кюфтета, но в тях слагаше един-два настъргани картофа, за да станат повече. Другата половина правеше на мусака. И така имахме за 2-3 дни храна с месо. Подобни изобретения правеха и съседките ни, а рецептите се разменяха. Оцелявахме, макар и трудно. Не сме се бунтували, тъй като само за един виц някои хора отиваха в Белене и често не се връщаха. Но имахме вяра в нашата родина и родна култура, което ни даваше морални сили. Имахме също доброта и човечност, духовни качества на българите. Вярвахме, че строим ново, справедливо общество за децата ни и че лишенията са временни. Защо сега ексцентрични журналисти ни убиват вярата и надеждата за по-добри дни? Защо ни промиват мозъците, като ругаят и обиждат най-достойните и обичани сънародници?
Кому служат жълтите вестници (“Труд”, “24 часа”, “168 часа”, “Папараци” и много други), като писаха, че Владимир Димитров-Майстора изнасилил сестра си, която родила от него. Как не се засрамиха да обругаят Гунди, че дори Левски – свято име за всички нас. Срам за такива зли писачи, подкупени от чужди държави!
Ще добавя също и Слави Трифонов, чиито пошли шеги и отровни стрели срещу всички политици са ни омръзнали и отвратили. Докога този чалгаджия ще се перчи?
Измислиха и упорито повтаряха обиди и пороци за цар Симеон. Според тях той бил любител на хазартни игри и женкар. Абсурдни клевети!
През дългите ми 40 години в чужбина за нашия цар и за семейството му се говореше и пишеше само с уважение. Трябваше да дойде в България, за да слушам с болка на сърце подобни нелепости и обиди за него. А той никога никого не обиди!
Но нека да спомена с благодарност българската земя, наша родина, и добрия качествен наш народ. През дългите ми години в чужбина (Франция и Канада) съм познавала и съм гостувала на много български семейства емигранти. Всички те имат хубав дом, вила, кола и са дали образование и професия на децата си. Не съм срещала пияници или наркомани. Труд, спестовност, вяра в Бога и лоялност към държавата, която ги е приела: тези добродетели са ни били водещи в живота.
А в България – мачкана и обиждана от недостойни политици, политолози и продажни журналисти, все още живеят милиони добри хора, бедни, но честни, работливи, скромни и достойни за уважение и обич.
Много от тях, например в София, нямат пари за отопление, затова масово посещават кафенетата на Халите, където прекарват часове на чаша кафе, на топличко. Бих искала властимащите и медиите да помагат на тези пенсионери, дали 30-40 и повече години труд за държавата си и то със скромни заплати и недохранване. Да не ги забравяме!
Който е живял в чужбина, може да сравнява нашия народ с другите етноси. И не случайно цар Симеон няколко пъти заяви: “Богатството на България са хората!” Наистина, българите са добри, способни, човечни, скромни и търпеливо понасят ударите на тежката им историческа съдба.
И завършвам този размисъл с думите на Вазов: “Поклон, народе мой!”——————–
Издаването на „Борба“ се финансира единствено от помощи на читателите си. То не получава субсидии от партийни и държавни каси, затова е независимо в писанията си и отразява истината такава, каквато е. Предвид това подпомагането му се явява от изключителна важност. За помощи да се използват следните адреси:
В щатски долари:
BNF, Inc. „Borba“, Alex Darvodelsky,
708 Florenge, Park Ridge,
IL 60068, USA, Chicago
В левове:
България, 4470
Белово,
21 „Алабак“
„Борба“ – Гошко Петров Спасов,
или:
Bulgaria, Sofia
Unicredit Bulbank,
Bul. „Stamboliiski“ 143
SWIFT code: UNCRBGSF,
IBAN – BG 78 UNCR 96604236903113 ERU
IBAN – BG 18 UNCR 96604136903110 USD - Арести на мълчаливо протестиращи в Беларус
Какво неминуемо се случва, когато една икономика е обвързана основно с Русия
Над 450 души са арестувани от милицията по време на антиправителствени протести в Беларус на 22 юни, съобщи сайтът на беларуската правозащитна организация „Весна”.
Вижте видео от вчера:
В столицата Минск, където протестите били най-масови, са задържани 200 души. Арестувани са хора поне в още 10 града на страната.
Беларуското МВР все още не е публикувало официално съобщение на МВР за броя на задържаните. Агенция „Новости” съобщи, че някои вече са пуснати на свобода.
Мълчаливи демонстрации под надслов „Революция чрез социалните мрежи” се състояха на 22 юни в десетки селища на Беларус. Според някои източници в Минск протестиращите са наброявали няколко хиляди души.
Отличителна особеност на демонстрациите била, че участниците в тях не издигали лозунги и не държали в ръце плакати. Вместо това събралите се хора изразявали протеста си против икономическата политика на правителството с аплодисменти и свирене.
Подобни демонстрации в Беларус бяха проведени в Беларус и на 8 и 15 юни. Те бяха предизвикани от настъпилата криза в държавата и след рязката девалвация на националната валута преди месец.
Беларусите опустошиха магазините и по цели дни стоят на опашки пред обменните бюра в отчаян опит да защитят спестяванията си от рухващата национална икономика.
Президентът на Беларус Александър Лукашенко обеща, че националната валута ще остане стабилна след девалвацията, но експертите предупреждават, че спадът ще продължи, като посочват, че една от основните причини за девалвацията бе рязкото вдигане на всички държавни заплати преди изборите миналата година, на които за пореден път президентът бе „преизбран“. Кавичките са поставени умишлено, тъй като според болшинството наблюдатели на изборите, резултатите бяха фалшифицирани, а най-опасните съперници вкарани в затвора за различни срокове.Русия, която е най-тясно свързана с бившата съветска република, заедно с няколко други екс-съветски републики, вече отпуска на изпадналата във валутна криза Беларус кредит от общо 3 млрд. долара в рамките на три години.
Финансовият министър на Русия Кудрин заяви, че едно от условията на помощта е приватизационна програма, съгласно която Беларус ще трябва да раздържави имущество за общо 7.5 млрд. долара – по 2.5 млрд. долара за всяка от трите години на кредитирането. Беларусите се опасяват, че след девалвацията именно руските капитали ще изкупят на безценица малкото, което все още не е тяхно в страната.
Само преди седмица в парламента на Казахстан при ратификация на тристранно споразумение, сключено между Казахстан, Беларус и Русия, на материалите предоставени за подпис президентът на Беларус погрешно, но знаково е наречен „В. В. Путин.“ Все пак грешката бе навреме забелязана и ратификацията е отложена, за да се внесе корекцията.
/По материали на: БЛИЦ, Инвестор, Дневник и Лента.ру/ - Аз не винаги съм съгласен с това, което казвам
Маршал Маклуън (1911-1980)
Наричат го „пророка на електронната ера”, „закъснял Уитман, възпяващ Електрическото тяло[1], “структуралист, “поет”, “хоноруванo електронно гуру”,“мистик”, “културен антрополог”, “клоун”, “ феноменолог”, “шаман”. Докато той презира съвременния свят и технологията, едва може да кара кола, не гледа телевизия и е леко аутист (което обяснявало отвращението му от шума и страстта му към странните игри на думи, според някои биографи). Параноичен, лунатик, щастлив. Възторжен католик, твърде консервативен, има шест деца от един единствен хармоничен брак.
Специалист по английска литература: метафизичните ренесансови поети и памфлетисти; и съвременна: Елиът, Джойс, Паунд; по история и теология; следвал инженерство и литература в Манитоба, Канада; защитил докторат в Кеймбридж, Англия. Отраснал в семейство на баптистки агент по недвижими имоти и учителка, по-късно пътуваща актриса, приел католицизма на 26 години, Маршал Маклуън все така поляризира критиката, а през 1992 г. бе обявен за светия – патрон на възхождащия Интернет. Световната мрежа придаде нов импулс на термина “глобалното село”, с който Маклуън е главно известен, заедно, разбира се, със сентенцията The Medium is the Message – “Медията (средството) е посланието”. Тази сентенция по-късно, поради печатна грешка, от която Маклуън е очарован, се плъзга към “посланието е масажа”[2] – толкова вярно, колкото и първото, твърди той.
Надяваме се, че вълната от симпозиуми, конференции и всякакви културни събития по цял свят, съпътстващи отбелязването на сто годишнината от рождението на Маршал Маклуън, ще възроди интереса към творчеството му, вече от дистанцията на времето, защото въпреки десетките книги, изписани за него, интервютата му, качени в YouTube, безбройните сайтове и т.н., то не е наистина познато, а би следвало. И не само заради анализа му на дълбинното ниво, на което медиите “ни работят”, не само заради пророчествата му за “световното село” и последиците от него, но заради невероятното “удоволствие от текста”, заради антропологическите проникновения на един професор по литература, с които може да не се съгласите, в които може да откриете противоречия и неточности, но и заради опиянението от афористичния му изказ, който подскача в ритъма на някакъв непреодолим духовно-интелектуален транс. Провокативен, изплъзващ се като хамелеон, дали нарочно или в порива на “йогийската си мисъл”, той като че няма его, а само един поток на съзнание. “Не харесвате тази идея? Имам други“.
Трудно е да се синтезира огромната ерудиция на Маклуън, разностранността на търсенията му, влиянията – инженерни науки, психология, икономическа история, модерна физика, философия; литературни интереси от ренесансова поезия до Джойс и Елиът, през френските символисти и Фердинан дьо Сосюр; в живописта – от Бош и Блейк до Марсел Дюшан, плюс англосаксонски еволюционизъм, който идва не толкова от Дарвин, колкото от френския философ на интуицията и времето Анри Бергсон (“Интелигентността се характеризира с едно естествено неразбиране на света”) и католически мистицизъм, вдъхновен от Тейар дьо Шарден[3] (”Да се философства, означава да се организират линиите на реалността около нас”), и Г. К. Честъртън[4] (когото изтъква като причина за приемането на католицизма: “При протестанството няма магия”, както и друга крилата фраза: “Ангелите могат да летят, защото не се вземат насериозно”). Изборът ни на цитатите е чисто субективен (и в търсене на оптимална лаконичност, защото и тримата автори, особено Честъртън, предлагат стотици страници силно стимулиращо, афористично четиво), но те говорят, струва ни се, за сблъсъка на идеи, светоусещане, архетипове, които определят както ориентацията на текстовете на Маклуън, така и бароковата форма на мозаичния му стил, който ту заема от античността, ту от “кубизма”; поток от интуиция, неточности, прозрения, изхвърляния, дълбочина, противоречия, проникновения. А влиянията са по-скоро синхронност – поривите на духа и интелекта са намерили в тях своя отзвук.
Тимъти Лиъри[5], твърдял, че Маклуън няма нужда от ЛСД, защото “йогийската форма” на речта му вече го прави high (надрусан), докато трезвият читател, свикнал на линеарност и логична последователност, често е тотално объркан. Още повече, че Маклуън не обяснява, нито оценява. “Аз съм изследовател, аз пускам сондата” и „Утопията, въображението е начин да се достигне до реалността.”
Критикуват го за елиптичната, ненаучна структура на текстовете му, за нехайството към академичния детайл. Саркастично го съветват да пише хайку, не теории, докато той, следвайки Езра Паунд, смята, че артистът (дори под формата на изследовател на технологии) играе ролята на “антена” и е по-близко до античната традиция, където поезията е оракул, проникновение на онзи, съзрял невидимото и който ще обясни бъдещето, което е настояще. Маклуън е повече шаман, отколкото проповедник, повече мистик, отколкото гуру.
Първата му книга – “Механичната годеница. Фолклор на индустриалния човек”, 1951 г., е опит за анализ на попкултурата, за синтез на постиндустриалния индивид, на тясната връзка на модерния човек с машината, брака на секса и техниката в традиционния антибизнес дискурс на литератора, целящ да освободи публиката от манипулациите на рекламата. Дълбочината на анализите му и прозренията са сравнявани с тези на Леви-Строс, както и с “Митологии” на Ролан Барт ( написани пет години по-късно и когото дори наричат “Маклуън на знаците”) заради акцента именно върху структурата на езика и формата, а не върху съдържанието, както и върху фрагментацията на обществото и триумфа на консуматорската култура, доминирана от стимули или знаци. И как да се освободи духът от този илюзорен и кух фолклор и да “се върнат на политиката хуманистичните й цели”.
Можем да си мислим, че по отношение на съдържанието, Мрежата (електрическите медии) ни дава достъп до световната култура, но всъщност тя фрагментира вниманието ни и унищожава усещането за времето като литературна категория, както и това за пространството.
Но със следващите си книги Маклуън прави големия завой.
Преди години, преди да напиша “Механичната годеница”, заемах морализаторска позиция по отношение на фактите от обкръжаващата ме среда. Ненавиждах машинизма, големите градове, почти всичко, с изключение на някои неща, които биха били по вкуса на Русо. Малко по малко осъзнах до каква степен това е безполезно. Забелязах, че творците на ХХ в. гледат по друг начин – и направих като тях?
“Галактиката на Гутенберг”, 1962 г., която той открито нарича “бележки към труда на Харолд Инес”, е вдъхновена от книгата “Империя на комуникацията” на Инес, приятел и колега от католическия колеж в Торонто, който твърди, че именно печатането, въведено от Гутенберг през ХV в., довежда до въздигането на национализма като противовес на племенната организация. В “Галактиката на Гутенберг” Маклуън развива своята авангардна тема за медиите като продължение на сетивата и за това, че технологиите, които използваме всеки ден, след време променят начина на функциониране на мозъка и оттам на сетивата ни, на начина ни на възприемане на света. И, за разлика от останалата част от интелигенцията, той смята, че медиите не са нито “презрени обекти, за които не си струва да се пише”, нито инструменти на системата, нито средства за разпространение на дехуманизираща индустриална култура. Те са преди всичко нашите “протези”, които ни свързват със света. А механизирането на интелектуалната продукция много повече, отколкото индустриалната революция, е довело до съвременното масово производство на “стандартни човешки същества в заводите на обществото”.
От психологическа гледна точка, печатната книга, продължението на сетивото на зрението, засили значението на перспективата на фиксираната гледна точка. От този визуален акцент върху гледната точка и убежнaта точка, която дава илюзията за перспектива, се ражда друга илюзия: тази, че пространството е визуално, еднакво, униформено и продължаващо. Линеарността, прецизността и еднаквостта на подвижните типографски знаци са неделими от тези важни открития и културни форми на Възраждането. Първият век от ерата на печатането бе свидетел едновременно на засилване на визуалната ориентация и на личната гледна точка, както и на начините да изразим собственото си аз, създадени от типографското продължение на човека.
… писмеността извади човека от затвореното пространство на дълбинни резонанси на племето, замести ухото с погледа и го блъсна в отворения свят на визуалното, светът на разделеното и специализирано съзнание.
… визуалната способност, както и другите сетива, доведоха до изхвърляне от съзнанието на голяма част от опита ни, което предизвика хипертрофия на подсъзнанието.
Маклуън, “канадската интелектуална комета”, още преди 40 години описа съвремието ни и заяви, че предаването чрез сателит, от началото на 60-те години насам, е променило обществото от механическо, обективно и неучастващо в електронно, непосредствено и “акустично”; и че то върви към едно племенно съзнание, което ще замести индивидуалистичната западна култура, наложена от печатното слово. Но въпреки повеите на поетичния католически профетизъм на Тейар дьо Шарден, Маклуън съзнава опасностите.
Електронният човек, пренаситен от потока информация, с преживявания и опит без всякаква стойност, е загубил ориентирите си, идентичността си и за да потисне страха и притесненията си, се впуска в необуздано преследване на консумативни продукти.
Най-известния му труд – “За да разберем медиите. Продълженията на човека”, доразвива тезата за влиянието на медиите върху обществото и съзнанието и се обръща към един феномен, когото традиционният хуманизъм не признава или комуто не отдава голямо значение, тоест, че знанието не е единствено въпрос на съдържание и че самият тип знание и средствата за комуникацията му са неразделни от него. За разлика от голяма част от интелектуалния елит, той не говори само за пошлостта на рекламите, а се опитва да отиде отвъд съдържанието и да анализира влиянието на медията върху съзнанието и поведението ни. Посланието като масаж не е само естетическото удоволствие от медията, най-вече телевизията, но и конкретни тактилни усещания, които превръщат зрителя в повърхност-тяло, което ще бъде татуирано от вълни светлина и звукова енергия, парализиращи очите и облъчващи зрителя като рентген.
“За да разберем медиите” е буквално наръчник, комплект от инструменти, за да се анализира перцепцията… В по-голямата си част аз пристъпям към медиите като касоразбивач. Отначало не знам какво има вътре. Заставам пред проблема и започвам работа. Опипвам, сондирам, слушам, премервам – докато ключалката изскочи – и, готово! Така процедирам.
Модерните изследователи познават този начин на опериране в дълбочина, във всички области, включително в психиатрията, металургията и науката за структурите. За да се разгледа структурално дадена ситуация, тя трябва да се атакува от всички страни едновременно като една кубистична композиция.
Печатното слово, поставило на преден план зрението за сметка на другите сетива, довежда до фрагментация, от бюрокрацията, армията, националистичните войни до шизофренията, пептичната язва, култа към детството – като фрагментация на възрастта, порнографията – като фрагментация на секса и любовта.
Пропастта между поколенията не е идеологически, а неврологичен проблем, твърди Маклуън, между поколението на печатното слово и аудио-тактилното, нео-племенно поколение. И предвещава огромни проблеми за образователната система, която ще трябва да се нагоди към изискванията и възможностите на тази нова генерация. Да припомним, че става дума все пак за 1964 г., когато компютрите са големи колкото стая.
Въпреки общата тема, че медията, средството измества съдържанието, френските постмодернисти, много по-песимистични, до голяма степен с право критикуват оптимизма на Маклуън и го обвиняват, че “абдикира от политическата интелигентност” (а той всъщност твърди, че граматиката е тиранин и че коректната форма на езика е правителствен заговор, да се заробят невинните и лековерните – дебат, който френските интелектуалци водят от 70-те години, та до днес), но по-късно приемат повече от тезите му и дори Бодрияр е окачествен като “френския Маклуън”. (Иронично е как медиите възпроизведоха десетки Маклуъновци в най-различни области, но които, за разлика от оригинала, не възбуждат нито ожесточена критика, нито патетично прехласване).
Негови съратници (Артър Крокър) го обвиняват, че не е артикулирал адекватно връзката между медии, власт и пари, между корпоративни интереси и информация; и че е заместил “политическото съзнание с една съзерцателна поза на аполитична обективност”.
Но още през 1974 г, в разгара на медийната му слава, Маклуън заявява, че медиите трябва да се разберат именно за да не се изпадне в самоиндуциран сублимален транс, който ще ни превърне в роби. Фактът, че не е посочил директно корпоративния характер на средствата за масова информация, не омаловажава прогнозата му, която при все, че не е артикулирана в логиката на френския постмодернизъм, до голяма степен казва същото, но поставя акцента върху произхода на медиите, алхимията на изкуството и най-вече върху връзката медии-съзнание в една епоха, когато още не се говори за когнитивна психология, още по-малко за невротрансмитери, зони на удоволствие, ендорфини и т.н.
Една от последните книги за Маклуън – на канадския писател Дъглас Куплан, носи заглавието: “Маршал Маклуън: Вие не знаете нищо за моя труд”, което е реплика на самия Маклуън от филма на Уди Алън “Ани Хол”, когато на опашката за билети някакъв университетски професор говори за Фелини и Маклуън и отегченият Уди Алън, за да го накара да млъкне и за да му докаже, че нищо не разбира и е просто досаден сноб, материализира истинския Маклуън, който се обръща към професора от Колумбийския университет и му заявява: Вие нищо не знаете за моите трудове. Как въобще е възможно да преподавате където и да е било. Прекрасна сцена. Може да се гледа по YouTube. Маклуън, висок изискан мъж с бял костюм и елегантни мустаци, почти образ-архетип на английски джентълмен, е наистина изключителна и харизматична фигура не само заради пророчествата си за електронната реалност – много от които днес са банална реалност, а други не са – но заради странната смесица от авангарден мислител, чиято аналогична и метафорична мисъл е обърната към бъдещето, без обаче непременно да го харесва или бленува, и университетски професор, обърнат към мистичната алхимия на миналото, но осъзнаващ ограниченията на собствените си медии; възторжен консервативен католик, който ратува за едно глобално общество на обединено съзнание и всеобщи хуманистични идеи, въпреки опасностите и спазмите на апокалиптични видения. Мистика и електроника, месидж и масаж, католически оптимизъм и литературен песимизъм.
Терминът the global village, “глобалното село”, световното село, който Маклуън лансира, идва от идеята за ноосферата[6] на руския и съветски учен Владимир Вернадски (1863-1945, основател на руския космизъм и на биогеохимията), станала известна и развита в “точката омега” (“божието царство”) в Човешкия феномен на Тейар дьо Шарден, и която Маклуън вижда така:
Днес, след повече от век на eлектротехнологии, ние продължихме централната си нервна система до световна прегръдка, разрушаваща и времето, и пространството, поне що се отнася до планетата ни. Ние бързо се приближаваме до финалната фаза на продълженията на човека: технологическата симулация на съзнанието, когато творческият процес на познание ще обгърне, колективно и корпоративно, цялото човешко общество така, както вече сме намерили продължение на сетивата и нервите си в различните медии.
Християнското понятие за мистичното тяло – всички хора като част от Христовото тяло – днес става технологически възможно, става факт в условията на електрониката.
Но глобалното село, смята също така Маклуън, лишава хората от идентичност, прави ги “по-диви” и – хипнотизирани от масовия консумативизъм и тоталния спектакъл – те отново се връщат към племенната форма. И той се опасява , че това разделение между истината за света и описанието за нея, която доставят електронните медии, ще доведе до войни и конфликти. Той не твърди, че глобалното село е равнозначно на хармония, напротив, предупреждава, че то може да се превърне в кървава баня. Защото, пита той, Къде ще намерите най-добрия касапин? На село. Селото може да обедини цялото човечество и толкова лесно може да го изколи.
Затова и сарказмът на Ги Дебор[7], много точен и профетичен, що се отнася до световното село, губи смисъла си като критика на идеята на Маклуън.
„Селата, за разлика от градовете, са били винаги доминирани от конформизъм. Изолация, дребнавост, следене, отегчение, непрестанно повтаряни клюки срещу някое семейство. И именно такава се очертава вулгарността на планетата на спектакъла”. (Дебор)
Почти същото твърди Маклуън и дори отива по-далеч от “обществото на спектакъла”, като говори за канибализъм:
Светът-село е пълен със сблъсъци – той акцентира върху различията несравнимо повече от който и да е национализъм. Селото е разделение, разцепване, не сливане… Национализмът – продукт на печатното слово – беше изключително отморяващ, сравнен с обусловеността на “света-село”. Аз твърдя, че ние живеем в него.
Като измисляме нови технологии, ние се превръщаме в канибали. Ние се разкъсваме живи, докато тези технологии не станат просто нашите продължения. Новата среда на електрическа технология е среда на човекоядци. Тя разкъсва и поглъща хората. За да можем да оцелеем, трябва да изучим привичките на канибалите.
Но, все пак, Маклуън остава умерен оптимист – дали заради северноамериканския позитивизъм (който не е толкова присъщ на канадците) или поради католическата поетика на “точката омега” – мрежата, която е на път да установи божието царство, или просто заради любовта му към парадокса, който според него е кубистична форма, при която дадена ситуация се разглежда едновременно от няколко различни страни. Такава е и формата на неговата мисъл и стил и линеарната логика се огъва в различните ракурси и оставя личния избор на гледната точка.
Следвайки мозаичния принцип, където енергията тече в интервалите, предлагаме подбор от фрагменти от текстовете на Маршал Маклуън, от интервютата му, от литературната му критика и от сборника с негова кореспонденция, покриваща почти ежеседмичните писма от Кеймбридж до майка му, по-късно до Езра Паунд, Пиер Трюдо, Харолд Инес, Уйлям Сароян, Том Улф, Уди Алън и т.н., и т.н., след прочита на които се съгласявате с репликата от “Ани Хол”: Вие нищо не знаете за моите трудове, и се надявате, че ноосферата ще улесни проникновението.
Моят стил е много добър, за да привлича вниманието. Колкото до разбирането, то изцяло зависи от читателя. Читателят винаги е съдържанието.
Мария Груева
Фрагменти
Аз съм изследовател. Аз пускам сондата. Аз нямам гледна точка. Аз не държа на никакво становище. Когато човек се придържа към подобна позиция, в нашата култура го третират като гост. …Изследователят не знае в кой момент ще направи изключително откритие. А логиката, когато се прилага към изследователя, е термин, лишен от смисъл. Ако искаше да е логичен към себе си, той първо щеше да си остане в къщи. Жан Юл ни уверява, че пропагандата започва там, където свършва диалогът. Аз диалогизирам с медиите, аз се хвърлям в приключението. Аз не обяснявам нищо. Аз изследвам.
*
Флобер го е казал много просто: Стилът, сам по себе си, е начин на усещане на нещата. Стилът не е начин да се изрази нещо. Той е начин на виждане, на опознаване. Аз извлякох всичките си знания за медиите от хора като Флобер, Рембо и Бодлер. Те започнаха да изучават материала, с който работеха, за да бъдат верни на стила. … Ще откриете, че в началото на века Франк Лойд Райт и други модерни архитекти правят същото… Щом започнаха да изучават материала, бързо откриха, че средството е масажът или месажът [посланието].Това бе голям пробив, защото осъзнаха, че функцията на изкуството е да обучава човешките усещания…
*
Аз приемам медиите, както приемам космоса. Казват, че съм “против” или “за” Гутенберг. Това е идиотизъм. Смятам, че технологиите са неща, напълно идентифицируеми, секреции на нашите материални тела. А те си въобразяват, че технологиите са странни завоеватели, идващи от други светове.
*
Литературните среди бяха шокирани. Как е възможно един поет като Елиът да заяви: Никога не съм мислил така, но това съм искал да кажа, след като вие сте го открили там. Ето това е моят начин на мислене по повод реакциите на критиката.
*
Завършеният човек, който се впуска в авантюра в областта на специалистите, е един клоун. Всяко общества има традицията на специалистите. … клоунът е човек, оставен там горе, на въжето, на телта на високо напрежение, един неизползваем човек. Номерът му се състои в това да заложи целостта си на бродещ скитник върху опнатото въже на въжеиграча.
*
Ние сме в положението на моряка от “Спускане в Маелстрьом” (A Descent into the Maelström) на Едгар Алън По. Понесен от въртопа, той с почуда открива с какво странно отдръпване наблюдава особеностите и мощта на този феномен и дори изпитва удоволствие от това. Но той също така открива и начин да се изплъзне… Съзерцанието е първият елемент от онова, което ще стане способ за истинско освобождение на мисълта.
*
Книгата бе първата машина за обучение и първият сериен продукт.
*
Луис Карол започна да гледа от другата страна на огледалото и да открива едно пространство-време, което е нормалната перцепция на електронния човек. Много преди Айнщайн, Карол бе проникнал в тази разработена и сложна система на Айнщайн. За Карол всеки миг притежава присъщо нему пространство и време. Алиса създава своето собствено време и пространство. Не Луис Карол, а именно Айнщайн се учудваше на тези неща.
*
Специалистът, всъщност, е човек, който никога не прави малки грешки, запътил се към голямата.
*
Литературната форма не е истински адаптирана към симултантността и към усещането за структурите и това, естествено, идва от факта, че първите писмености се появяват по време, когато много неща остават извън обсега на човешкото съзнание…
Това е едно ужасно абстрактно средство; почти всички качества на говоримата реч са отстранени! …Големите поети, като се започне от Бодлер и Рембо, дълбоко са осъзнавали това. Те започват да изпробват нови литературни способи, стараейки се да предадат специфичността на говоримото слово с множеството му аспекти. Символистите откриха, че за да се използва драматичната живост на речта, трябва да се разчупи фразата, да се разруши езикът. Това е смисълът на символизма – думата идва от гръцки sumbalein: правиш нещата на малки парченца, за да се образуват структури. В Гърция първо е ставало дума за една монетарна и икономическа конфигурация; разчупваш предметите на малки парченца и ги разпределяш на различните участници в транзакцията… Всеки, който е дълбоко запознат със символичното изкуство – поезия, както и живопис – не би могъл да се отнесе благосклонно към технологията на Гутенберг, нито към съперниците й от областта на електрониката.
*
Всяка медия застава между нас и реалността и въздейства върху начина ни на възприемане на света.
*
За да се разбере по-добре природата на речта, нека сравним нейната форма с тази на писмото. Фонетичното писмо изолира и усилва визуалната стойност на думите, но то е също толкова несъвършено и бавно. Начинът да се запише “тази вечер” е доста ограничен. Станиславски карал учениците си да произнасят тези думи по 50 различни начина пред публика, която е трябвало да транспонира писмено различните нюанси на значенията и на чувствата, които е долавяла. Множество обяснения и доста страници с проза са били нужни, за да се предаде това, което всъщност е хълцане, стенание, смях или пронизващ вик. Писмото описва последователно това, което речта съдържа като имплицитно и непосредствено…
Френският философ Анри Бергсон е живял и творил в една мисловна традиция, която е възприемала и все още възприема езика като човешка технология, намалила и отслабила стойността на колективното безсъзнателно. Именно продължението на човека в езика му е позволило да се отдели от една много по-обширна реалност. Без езика, пише Бергсон, човешката интелигентност щеше да остане напълно обвързана с обектите на своето внимание. За човешката интелигентност езикът е това, което е колелото за краката и тялото. Той му позволява да отиде от един предмет до друг по-бързо, по-лесно и по по-малко ангажиращ начин. Езикът продължава човека и го уголемява, но разделя способностите му. Неговото колективно или интуитивно съзнание е отслабено поради технологическото продължение, каквото е речта.
В Творческата еволюция Бергсон твърди, че дори съзнанието е едно продължение на човека, което приглушава прехласването му при сливането с колективното безсъзнателно. Речта отделя човека от човека и човечеството от космическото безсъзнателно. Езикът винаги е бил смятан като продължение или екстериоризация на всички сетива едновременно, като най-богатата от всички форми на изкуството, създадени от човека, онази, която го отличава от животинския свят…
Новата електрическа технология, която разпростира върху повърхността на цялото земно кълбо една мрежа от продълженията на нашите сетива и нерви, ще окаже огромно въздействие върху бъдещето на езика. Електрическата технология няма нужда от думи, също както дигиталният компютър няма нужда от цифри. Електричеството отваря пътя на едно продължение на самия този процес в световен мащаб, без всякаква вербализация. Не е изключено това състояние на колективно съзнание да е било онова, в което се е намирало човечеството преди появата на речта. Може би езикът, тази технология за продължение на човека, чиито възможности за разделение ние така добре познаваме, да е била Вавилонската кула, по която хората са искали да се изкачат на небето. Днес компютърът обещава да бъде инструмент на моментален превод на всички възможни смислови значения, във всички кодове и на всички езици. Компютърът, с една дума, ни обещава една технологична Петдесетница, състояние на всеобщо разбиране и обединение, един тип универсално космическо съзнание, много подобно на колективното безсъзнателно, за което мечтаеше Бергсон. Състоянието на “безтегловност”, в което биолозите съзират обещания за физическо безсмъртие, може би ще намери своя паралел в един свят без език, който би осигурил вечен мир и колективна хармония.
*
Нашият конвенционален начин на възприемане на медията е, че единствено значение има това как я използваме, което е типичната реакция на технологичния дебил в състояние на парализа. Всъщност, съдържанието на медията е същото, както парчето месо, което крадецът носи със себе си, за да отвлече вниманието на кучето пазач на духа…
*
Маркс гледаше в огледалото за обратно виждане на Адам Смит и Рикардо, а аз гледам в това на Джойс, Луис Карол, символистите, Адолф Хилдебранд. Всички те са описали сетивните метаморфози и трансформации при контакта ни с новите технологии.
*
Историята на човешката култура не познава случаи на съзнателна адаптация на различните елементи от личния и социален живот към новите продължения на човека, освен ограничените и индиректни опити на творците. Творецът улавя културните и технологични предизвикателства десетки години преди техният трансформаторски шок да бъде усетен. Тогава той строи макети или варианти на Ноевия ковчег, за да се изправи лице в лице със задаващата се промяна. Войната от 1870 г. нямаше да се състои, ако хората бяха прочели книгата ми “Възпитание на чувствата”, пише Флобер.
*
Хайдегер сърфира по електронната вълна със същото майсторство, както Декарт по механичната.
*
Мозайката е един свят от интервали, през които циркулира енергия с най-висок потенциал. Галактиката на Гутенберг е свят, където енергията е произведена в интервалите, вместо да бъде предадена чрез връзките.
*
Нещата убягват на наблюдението; само връзките между нещата могат да бъдат наблюдавани.
*
Бронксвил, 3 юни, 1968 г.
Скъпи Пиер Трюдо,
След като гледах дебата Кенеди – Маккарти[8], иска ми се Вие изобщо да не се появявате по телевизията. Това не е медия за дебат.
Като се опитвам да формулирам шансовете на американските кандидати, ми идва една единствено думата: “сомнамбулизъм”.
Наскоро професор Брогтън от университета “Макгил” обясни сомнамбулизма като състояние на висока мотивация.
Истинската драма на нашата епоха е преминаването от средата и услугите на хардуера на ХІХ век в софтуера (електрическата информация) на ХХ в., това е огромен скок, като този от примитивната племенна организация до образования индивидуализъм. …
В тези условия “политическата” дейност прилича на футболен мач между паралитици. Не е ясно дали някои от отговорните фигури от Източния и Западен свят имат и най-малка идея за ерозията на човешката идентичност, която средата на софтуера предизвика…
Ликвидирането на феодалната система с идването на печатането и барута бе промяна от корпоративна към частна идентичност, много по-бавна в сравнение с обратния процес, през който днес ние преминаваме.
Радиото създаде Хитлер, един престъпен Питър Пан, зареден с космична еманация.
Няма ли високата степен на осъзнаване на медийните ефекти (например радиото в Нигерия или в която и да било племенна територия) да ни позволи да въведем социални терапии и програми за имунизация, подобни на медицинските, пред лицето на ендемичната болест?
Простете ми, че се чувствам толкова неудобно в присъствието на така наречената “политическа” дискусия.
Сърдечни пожелания за 9 юни.
Маршал Маклуън
*
Все пак, по-голямата част от медиите са отрова в чист вид. Телевизията, например, има същия ефект както ЛСД. Не смятам, че това трябва да е позволено.
*
Всяко технологично изобретение е едно продължение или ампутация на нашето физическо тяло и това продължение ражда нови отношения или ново равновесие между другите органи или продължения на тялото. Човек, образно казано, се превръща в половия орган на света на машините, така, както пчелата – на растителния свят, което му позволява да опложда и ражда нови форми.
*
Цялото литературно племе се люлее в илюзията, че можем да отстраним моделите на възприятие, наложени от средата…
Почти същото, което Малро искаше да каже с Въображаемия музей и системата ни за възприятие: Докато сте в музея и гледате произведенията на изкуството, можете да се предпазите от всякаква вулгарност. Но какво да се направи, когато фотографските способи за репродукция и различните технологии направиха така, че изкуството е повече извън, отколкото вътре в музеите? Как да се опази добрият вкус и естетическите норми, когато най-забележителните произведения на изкуството са вулгаризирани от обкръжаващата ни среда? Ето проблемът, който се възправя пред литературния свят, но на който нито литератори, а още по-малко журналисти и критици обръщат внимание. Именно като писател, член на литературното семейство, аз анализирах тази нова среда, която заплашва да погълне всички литературни канали заедно с традиционните пътища за литературен успех – и не мисля, че става въпрос за някаква мимолетна опасност, която можем да отстраним с морализаторски закани. Трябва да открием нови форми за действие, нови стратегии за оцеляване
*
Мистицизмът е просто науката на утрешния ден, която си фантазираме днес.
*
Аз не търся да се забавлявам, а да наблюдавам. И моите наблюдения върху това всеобщо плъзгане към условията на първобитната култура – включването на всички сетива – са придружени от дълбока погнуса и тотално незадоволство. Това ни най-малко не ми харесва.
Но тъй като тази нова насока на културата е светът, в който трябва да живея, и който формира студентите, на които трябва да преподавам, имам всички основания да разбера как той е формиран, какъв е съставът му и как действа. Аз се придвижвам сред неговите елементи, както, струва ми се, всеки изследовател би трябвало да действа сред един свят, болен от напрежение и отчаяние.
*
Не сте оценили един важен елемент от стила ми и това е, че аз нямам гледна точка. Моите привидно категорични заявления са плоски и имат иконична форма, която съм научил от символистите.
Прозрението не е гледна точка.
Подбор и превод: Мария Груева
[1]1 Алюзия за поемата на Уолт Уйтман “Възпявам електрическото тяло” от сборника Стръкчета трева. Б. а.[2]„The Medium is the Message” идва от издателството като „ The Medium is the Massage”, при което Маклуън възкликнал: “Оставете го! Страхотно е, освен това е точно в целта”. А и дава идеята за няколко възможни интерпретации на последната дума, която може да се чете като: “Message”- послание, “Mess Age -” объркана епоха,“Massage”- масаж, и “Mass Age – масова епоха. Б. а.
[3]Тейар дьо Шарден (1881- 1955 г.) – френски палеоантрополог, йезуит, участвал в разкопките при откриването на Пекинския човек (Sinanthropе), 1929г., в Северен Китай, където написва най-известния си труд “Човешкият феномен”. Философските му и теологически трудовете са издадени посмъртно, защото са отречени от църквата. Лансирал понятието за ноосферата, което днес се разглежда като света на Мрежата. Б. а.
[4]Г. К. Честъртън (1874-1936 г.) – английски писател, есеист и журналист, “принцът на парадокса”, оказал огромно литературно влияние. И който иронизира Оскар Уайлд с почти толкова брилянтни афоризми. Б. а.
[5]Тимъти Лиъри (1920-1996 г.) – американски психолог, писател, култова фигура на 60-те години, застъпващ духовните измерения на употребата на халюциногенните вещества. “Политика на екстаза”, 1968 г., “Хаос и кибер култура”, 1994 г., “Сърфиране по мрежите на съзнанието” (заедно с Р.Уйлямс), 1995 г. Смъртта му е филмирана и последните му думи са “Защо не” и “Красиво”. Б. а.
[6]От гръцки (noüs „дух”) + (sphaira „сфера”) по аналогия на „атмосфера” и „биосфера”. Сферата на човешката мисъл, на съзнанието. С идването на Интернет ноосферата става актуална тема не само за посветените, но главно в Мрежата, и се доближава до „инфосферата”, обект на проучвания в рамките на «Global Consciousness Project» . Б. а.
[7]Ги Дебор, (1931-1994) – френски философ, филмов режисъор, един от организаторите на авангардното движение на Ситуационистите; най-известната му книга е Обществото на спектакъла, 1967г.., където основната идея е, че алиенацията е резултат от меркантилната форма на социалната организация, достигнала апогея си при капитализма след Втората световна война, подпомагана от медиите. Доразвива идеите на Маркс и Лукас за „стоковия фетишизъм”. Б. а.
[8]Става дума за телевизионния дебат между Робърт Кенеди и Маккарти за президентската номинация на демократите, която Кенеди спечелва, а на 6 юни 1968 г., три дни след писмото на Маклуън, бива застрелян. Пиер Трюдо е в разгара на предизборната кампания на либералната партия, която на 25 април 1968 г. спечелва с голяма мнозинство. Б. а.
Мария Груева
- „Без мълчание“, памет за „Тянанмън“
„Не се преструвайте, че нищо не се е случило”, казват китайски дисиденти
Наскоро видео анимация „Звукът на мълчанието“ бе разпространена широко онлайн, пресъздавайки действията на Китайската комунистическа партия на пл. „Тянанмън“ и опреснявайки историческата болка за китайския народ. Хората в Хонконг ще изберат „Без мълчание“ и ще продължат да скърбят по различни начини за потреслото света събитие от 1989 г…
Анимацията проследява трагичната 1989 г. и 22-те години на постоянство, трогвайки много интернет потребители. Тя е адаптация на английската филмова песен „The Sound of Silence“. Авторът й Ronnie казва в интервю за Apple Daily: „Когато мълчанието се превърне в глас, хората мислят, че всичко е нормално.“ Това е подобно на ситуацията в Китай и Хонконг.
Според Рони, както и да се разглежда, кървавата репресия на ККП е изцяло погрешна. Той призовава хората да не погребват съвестта си: „Не се преструвайте, че нищо не се е случило.“ Рони е убеден, че тази анимация ще се гледа до деня на разплатата.
Неотдавна много хора в Хонконг започнаха траурни чествания в различни форми, с призив за справедливост относно 4 юни.
На 30 май около 2000 души в Хонконг, заедно със статуята „Богинята на свободата“, участваха в „патриотично и демократично“ шествие.
Председателят на Хонконгския алианс, Лий Чеюк-ян, посочва, че това е най-лошата година по отношение на репресиите срещу активисти за човешки права в континентален Китай. „Когато континенталната част няма глас, трябва да помогнем“, казва той.
Лий: „Много активисти изчезват, хвърляни са в затвора, тормозени са, бити, поставяни под наблюдение и под домашен арест. Така че днес сме тук, за да изразим категоричния си протест срещу тази еднопартийна диктатура.“
Въпреки че ККП френетично потиска дисидентите, много хора от континенталната част надигат глас чрез Twitter. На 30 май много от тях предприеха пътуване до Хонконг, за да участват в парада на същия ден.
Apple Daily съобщи, че г-н А. от Шенджен е изразил желанието си за мероприятия в Шенджен по повод 4-ти юни. Репресиите на ККП срещу дисидентите по-рано тази година са го подтикнали да пристъпи напред в този момент.
Г-жа Уанг, хонконгски студент: „Хората искат не само справедливост за 4-ти юни – те искат и истината.“
Бей Фенг, известен интернет писател от континентален Китай, също се включи в парада. Той обяви, че ще подкрепи открито Ай Уейуей и че не се притеснява от заплахите на ККП за отмъщение.
За този 4-ти юни Лий призова обществеността да се включи в бдението със свещи във парк „Виктория“ и да настоява ККП да прояви справедливост към всички жертви от 4-ти юни, да освободи всички дисиденти, да прекрати еднопартийната система и да остави демокрацията да процъфти в Китай.
Лий: „Убедени сме, че на бдението на 4-ти юни ще присъстват 150 000 души, подобно на миналата година.“
На 30 май група поде шествие до Бюрото за свръзка в Хонконг, в протест срещу арестите на активисти от страна на ККП. Групата настояваше за незабавното освобождаване на Ай Уейуей и за край на еднопартийната система.
Доналд от „Victoria Park Elder Brotherhood“, хонконгска правозащитна група, публикува плакати, които да бъдат разпространени на Times Square и в парк „Виктория“, гласящи „Справедливост за 4-ти юни“.
Фриймън, администратор на RebuildHK, ще качи в мрежата колекцията си от доказателства за събитията на „Тянанмън“, включително сведения на партийния People’s Daily за репресиите.
Фриймън заяви, че художник е провел интервю с Анита Мей в подкрепа на продемократичното движение, което е получило широк отклик сред читателите, но е било бързо изтрито от блога. ККП полага усилия да потъпква всякакви опити за справедливост, но това с нищо не променя какво хората искат в действителност.
NTD репортери Wang Ziqi и Wang Mingyu
http://www.epochtimes-bg.com/2011-02/2011-06-02_01_CFN_No-Silence-For-June-4th.html
- Греди Асса по Джон льо Каре
Защо медиите премълчаха скандала с президентския любимец ген. Никола Колев, доносничил на американците
Автор: Огнян Стефанов /Фрогнюз/
След катастрофата на магистрала „Тракия”, при която в полузаконен и полуизправен автобус загинаха осем българи, написах, че ще се шуми около инцидента не повече от няколко дни. Написах също, че има среди, за които драмата е добре дошла, тъй като отвлече вниманието от техните безобразия. Всъщност не е нужно да си Ванга, за да предвидиш подобно нещо.
Сега сме на шпионска вълна. Оказа се, че България е задминала Ленгли, Гармиш-Партенкирхен и Лубянка, взети заедно, по производството на шпиони на глава от населението. Още не отшумял скандалът с „осветения” от Уикилийкс „важен информатор” на американското посолство в София ген. Никола Колев, и ето че ни сервираха нова порция в стил Джон льо Каре – разузнавач се оказа известният художник Греди Асса. (А може тъкмо за това да е гръмнал скандалът с Греди, за да покрие набързо предния? Кой знае…) Някакво картонче насочвало към мисли от сорта, че Асса е работил за Мосад (Ха Мосад ле Модийн ве ле Тафкидим Маюхадим – Институт за разузнаване и специални задачи).
Замислих се мнооого сериозно и понеже сме приятели с Греди от деца, се сетих, че през 1972 г., тъкмо след абитуриентските балове, той гледаше много особено и съсредоточено. Мислех, че тъгува за часовете по математика и физика, но чак сега разбрах, че всъщност е мислел за атентата срещу израелските спортисти на Олимпиадата в Мюнхен.
След време ми се похвали, че рисувал известно време в Париж, после открил изложби в Испания, Германия и други държави. Бре, рекох си, нашето момче се прочуло и го ценят вече в белите държави Истината била друга: палитрата и четката му били прикритие. Всъщност той е бил част от групата, изпратена лично от Голда Меир по петите на терориста Абу Дауд и неговата група „Черният септември”, организирала кървавата баня в Мюнхен.
След всяка акция, за по-сигурно, вместо в Тел Авив, Греди прескачал в родния Плевен и докладвал на милиционерите от не знам кой си отдел кое как и защо. Хитро, нали? Уж художник, а всъщност човек на МОСАД, ШАБАК, ЦИПП и пр. Емил Боев ряпа да яде. Всъщност наша проверка показа, че легендарният разузнавач-герой на Богомил Райнов не яде никаква ряпа, а се е обърнал в гроба, след като научил какви ги вършат медиите по линия на „тихия фронт”…
Щеше да е забавно, ако не беше толкова пошло измислено всичко. Успоредно с обявяването на Асса за разузнавач в някои медии се пръкна история как предал бащата на наш общ близък приятел, който се занимавал с антикомунистическа дейност и той заради това влязъл в затвора. В интернет историята се разказва уж от името на друг наш приятел, за да е сюжетът още по-мрачен и гнусен.
Занимавам ви с всичко това не за да изкарам Греди Асса ангел небесен какъвто той не е и няма нужда да бъде, а за да имате едно наум. Някой ден може да се окажете в същата ситуация. Аз вече бях в нея и дори още не съм се измъкнал. Може да се спасите само ако сте страшно семпъл, невзрачен, по-тих от водата, по-нисък от тревата, непретенциозен, незабележим… А понякога и това не помага.
И понеже сме на вълна шпионаж и досиета, ще ви върна към подвизите на генерал Никола Колев, бивш съветник на президента Желю Желев, бивш началник на Генералния щаб на Българската армия и сегашен шеф на кабинета на президента Георги Първанов. Докато някои медии охотно разпространяват мрачните сюжети около проф. Асса, претендиращите за най-големи и обективни такива не си направиха труда с две изречения да съобщят за скандала около Колев. А той е наистина грандиозен и цапа името не само на армията и президентската институция, но и на цялата държава.
В грамите на американското посолство в София Колев е описан като „ценен информатор”, който трябва да бъде пазен въпреки съмненията за прикриване на корупция, лоша кадрова политика и мърляви реформи във войската. Ако обаче спазваме логиката на американците от периода на „студената война”, Колев, като възпитаник на Генералщабната академия в Москва, няма как да не е бил информатор и на страховитото ГРУ (Главно разузнавателно управление на Съветската армия). Никой обаче не коментира това, освен Кеворк Кеворкян, сякаш става дума за нещо много тривиално и дребно.
Мълчи Колев, мълчи и неговият шеф – президентът Първанов. Американците писали до Държавния департамент за корупция в армията ни, за съмнителни оръжейни сделки, за умишлени назначения на некадърници на отговорни постове, а двамата мъже, които отговарят за националната сигурност, мълчат като миди.
Преди време нито една медия не реагира адекватно и на ПР-акцията на ген. Кирчо Киров, шеф на разузнаването. Вестници с овчи възторг описаха подвизите му, както и на колегата му от военното разузнаване в хотел в Судан, откъдето дърпали конците по освобождаването на наши пилоти, взети в плен в Дарфур. Как на никого не му хрумна да попита къде се е чуло и видяло шефове на тайни служби да бъдат герои на акции, които са работа на хората на терен.
Или дали пъченето и разказите за висшия роден шпионаж не са навредили на наши партньори, които имат къде къде по-решаващи заслуги по освобождаването на сънародниците ни. Медийната пушилка около суданския случай ми напомни едни други медийни изяви на ген. Киров. Преди време той охотно споделяше как с президента Първанов пили уиски в либийски хотел (алкохолът в джамахирията е забранен), радвайки се на напредъка в преговорите по освобождаване на българските медици. Предполагам, че тогава Емил Боев не просто се е обърнал в гроба, а се е въртял като пиле на грил в черната земя…
Доста съмнителен шум се вдигна и около изрисуването на Паметника на Съветската армия в София в стил попарт. Медиите моментално раздухаха появата на руски Батман със шмайзер в ръка, а доблестната прокуратура се втурна по петите на неизвестния среднощен художник. Левите сили заявиха, че това е мракобесие срещу двойните ни освободители а противниците на паметника обявиха случката за демократичен художествен акт. Така и никой не си направи труда да чуе думите на проф. Божидар Димитров, че не е нужно да се рушат паметници, а да се вдигат нови. Например на загиналите софиянци и пловдивчани във войните.
Едно време „Всяка неделя” събираше средства за войнишки паметници, но днес на мода са благотворителни тв шоута, в които съмнителни звезди и още политици си лъскат имиджа за сметка на горкия зрител. Залисани в олелията около Паметника на Съветската армия, така и никой не се сети за възможността среднощното рисуване и последвалото среднощно триене на бои да са дело на едни и същи хора.
Целта е примитивна: отклоняване на вниманието от парливия и унижаващ нацията сюжет с генерала Колев от президентството. Следата би станала съвсем гореща, ако някой репортер се бе сетил да извади на светло топлата връзка на една доста активна радетелка на българо-руската дружба с държавния ни глава. Но кой да мисли за това – важното е Първанов и сянката му Колев да бъдат изпратени след няколко месеца с овации, а защо не и с по един орден „Стара планина” на ревера. Заслужили са си го. Може и „Пурпурно сърце” от Вашингтон да им изпратят по куриер, или от Москва – орден „Дружба народов”.
П.П. Чрез спиритически сеанс осъществихме връзка с иже почившия Емил Боев. Той не скри разочарованието си от ген. Колев, който така и не запомнил важния урок: когато отива на доклад в някое посолство, да си лепи мустаци, да си слага черните очила и да не влиза през главния вход, а да прескача оградата. Ама кой да слуша.
- Парламентът прие закон за лустрация на дипломати
Парламентът прие на първо четене законови промени, които забраняват сътрудници на Държавна сигурност (ДС) да са посланици и да заемат ключови дипломатически позиции, съобщи „Дневник“.
От БСП се заканиха да „разгромят лустрацията“ в Конституционния съд. Политици от ДПС и „Атака“ обявиха, че подкрепят изчистването на дипломатическата служба от бивши агенти на ДС, но са против двойния стандарт – напомниха, че такива критерии няма нито за областните управители, нито за изпълнителната власт.
Така промените в закона подкрепиха 92 депутати от ГЕРБ, „Синята коалиция“ и независими, 21 от БСП бяха против, а 7 от ДПС и 6 от „Атака“ се въздържаха.
Внесените от външния министър Николай Младенов промени в Закона за дипломатическата служба предвиждат хора, сътрудничили на Държавна сигурност, да не могат да бъдат посланици, генерални консули и да заемат всички останали публични длъжности в дипломатическата служба.
До промените в закона се стигна, след като в края на миналата година комисията по досиетата оповести, че близо половината действащи и бивши посланици са били сътрудници на ДС, а президентът Георги Първанов отказа да ги отзове.
В двучасовата дискусия от БСП бяха най-критични към проекта. Атанас Мерджанов го нарече „опасен, лустрационен и предизборен“.
Мерджанов и колегата му Ангел Найденов обявиха още, че в проекта е заложена „тотална реполитизация и партизация на българската дипломатическа служба“.
Това законче се свежда до лу-стра-ци-я и ди-скри-ми-на-ци-я, другото е камуфлаж, каза депутатът от БСП и бивш конституционен съдия Любен Корнезов.
kafene.net
- Истината за 22 юни 1941 г.
В редакцията на Еврочикаго получихме следното писмо от инж.Никола НИКОВ, о.з. к.II р., което публикуваме заедно с двата приложени към него Word документа (вж. най-долу).
На вниманието на:
г-н Директора на Окръжния исторически музей – гр. Русе,
доцент, д-р Николай Ненов
[email protected]Копие:
Директор на Окръжна библиотека „Любен Каравелов” – гр. Русе
Председател ЦС на Съюза на офицерите и сержантите от запаса и резерва, генерал Топалов
Началник ВА „Г.С. Раковски” , [email protected]
Генерален консул на РФ в Русе Климанов Владимир Александрович
[email protected]Уважаеми г-н Директор,
На 22 юни 2011г. се навършат 70 години от „внезапното и вероломно нападението” на Германия над СССР и началото на Великата отечествена война на съветските народи.
Официалната истина, поддържана от историческата наука („История на Втората световна война в 12 тома”, изд. 1977г.) , за това „внезапно и вероломно нападение” и причините за успехите на едната страна в началния период на войната не дава смислено логическо военно-стратегическо и доктринерно обяснение и не отговаря на никакви научни разбирания за „започването на война” и свързаната с нея „стратегическа изненада”. Събитията се представят без всякаква връзка с официалните политически доктрини на страните, с идеите, които движат тези събития или ако се прави някаква връзка, то същината на доктрините се премълчава или изопачава.
Официалната историческа наука подхожда по-скоро историографски – описва събитията от определени позиции, без да търси коренните причини за тези събития или без да разкрива истинната причинно-следствена връзка, и без да разкрива истинските стратегическите политически замисли на страните, изхождайки от възприетите от тях военно-политически доктрини и създалата се военно-политическа ситуация.
Не ще бъде излишно да се спомене, че съвсем доскоро на родната историческа наука, която активно сътрудничеше и се осланяше на достиженията на съветската историческа наука, се препоръчваше прилагането на класово-партийния подход и всички исторически събития се разглеждаха от определени класово партийни позиции, за историческа истина се приемаше тази, изгодна на партията-държава. Така препоръчаният и прилаган от историците метод влизаше в грубо противоречие с изискванията на обективния подход към историческите събития и позволяваше широките народни маси да се държат в страни от стратегическите замисли на „големите политически играчи” и характерните белези на техните стратегически решения.За проницателният и подготвен в стратегическо политическо отношение обективен наблюдател е съвършено ясно, че нападението на фашистка Германия над Съветския съюз и бързият разгром на кадровата му армия е един превантивен удар на Вермахта над готвещата се за нахлуване в Европа за осъществяване на „освободителен поход на европейския и световен пролетариат” Работническо-Селска Червена Армия.
За да се направи такъв извод е необходимо да се прочете съвсем малко, но точно това, което разкрива тази истина.
Никита Сергеевич Хрушчов в своите спомени споделя наблюдението си за непосредствената реакция на Сталин, показана на първото заседание на Политбюро след нападението, т.е. в ранните часове на 22 юни 1941г. Сталин, в присъствието на членовете на Политбюро казал буквално следното: „Ленин нам оставил государство, а мы его обосрали!”.
Истината за военно-политическите намерения на едната страна и ролята на внезапното нападение за техния провал, проличава от това изключително откровено политическо изявление, колкото и нецензурно да звучи то. За съжаление обаче в повечето наши „промити” мозъци оставя отпечатък именно нецензурният смисъл, отколкото истинското значение на изявлението.Уважаеми г-н Директор,
Съхраняването паметта за милионите убити, ранени и пленени войници, офицери и служащи от Червената армия; за гигантските усилия, които са положили покорените народи на СССР; за огромните лишения, в които са живели гражданите на Съветския съюз, за да подготвят осъществяването на един противоестествен стратегически политически замисъл в условия на гигантско противопоставяне и вражда, а и огромната организаторска работа на висшата партийна номенклатура под ръководството на Сталин, ни задължава да разкрием докрай истината за Втората световна война и истинските замисли на нейните архитекти и стратези, онези, които наложиха на народите несправедливия Версайски мирен договор и взривиха надеждите им за всеобщ мир и окончателни отхвърляне на войната, като средство за разрешаване на международните спорове.
Предлагам, под ръководството на Окръжния исторически музей, в навечерието на 22 юни или след тази дата, да се проведе научна политико-приложна конференция на тема: „Истината за 22 юни 1941г.”
Надявам се сред историците и обществениците от гр. Русе да съществува желанието да се преследва и открива обективната историческа истина.
С уважение и надежда да отговорите положително на предложението ми:Никола Атанасов НИКОВ, о.з. к.II р., инж.
Е-mail.: [email protected]
20.06.2011г.
гр. РусеП.П. Прилагам два материала: „Катастрофата и нейното обяснение – истината за 22 юни 1941г.”изтеглете от тук –22june1941 и „Практическа проверка съвършенството на съветската военна доктрина. Светкавичната война в чист вид” изтеглете от тук –CCCP doctrina.
- Щом чуя за култура, се хващам за кобура
След като вицепремиерът Дянков прекъсна петъчния парламентарен контрол, за да раздаде на депутатите обрезки от трикольорна лента за откриване на обект, вече се питам какво би им раздал, ако поводът за тържеството му е някоя първа копка – по лопата пръст ли? Понякога си мисля, че PR-ите на властта не са бивши журналисти, а вариететни постановчици от кариерата. Но не за акцията с лентичките на Дянков искам да говоря сега, а за реакцията, която тя предизвика у Юнал Лютфи. Когато получаваше своя отрязък, той стана от мястото си и стисна ръката на вицепремиера за разлика от Станишев, който прие лентуването си с горда надменност. После обаче г-н Лютфи излезе на парламентарната трибуна и направи едно от най-знаковите за властта и политическата класа, за държавата и обществото ни изказвания, правени някога там. Понеже парченцето лентичка беше от откриването на новия музей за съвременно изкуство, зам. председателят на ДПС се изказа в смисъл, че да се занимаваме с култура и изкуство по време на криза е едва ли не подигравка с обеднелия народ, че откриването на музеи било излишно, не било сред „истинските проблеми на страната”, защото никой от бедните хора нямало да отиде да посети тези музеи, че имало много по-важни въпроси за решаване от културата и изкуството и че „когато един човек си ляга гладен, той трудно би отишъл да се радва на постиженията на българското и световното изкуство”. Аз обаче съм на мнение, че ако България няма музеи, галерии и библиотеки, същият този човек няма да си ляга по-сит. Напротив, ще се увеличи вероятността неговите деца и внуци също да си лягат гладни в студените вечери на безрадостния си живот. Но пък, ако тези деца и внуци не си лягат гладни, може да им се прииска да се порадват на българското и световното изкуство, а като им се порадват достатъчно, може вече да не се знае за кого ще им хрумне да гласуват следващия път…
Легендата разказва, че ръката на палача се вдървила и той не успял да стовари брадвата върху врата на патриарх Евтимий. Не че е липсвало желание да бъде обезглавен духовният водач на Второто българско царство, но изглежда нравите в края на ХІV век са били по-човечни, та патриархът се е разминал само с изгнание. Което, разбира се, не е попречило впоследствие интелигенцията и елитът на българите да бъдат изклани и после периодично изколвани така, както се поддържа райграс: щом поникне нещо – косачката отгоре. Паметникът на Левски в Карлово е изписан целият с имената на избити учители, духовници, търговци и занаятчии. Последното подрязване на райграса беше т.нар. „народен съд”, който със своите 2680 смъртни и 6870 други присъди разчисти пътя пред онези, които направиха кариера в ДС и днес от парламентарната трибуна казват, че културата е вредна загуба на средства и отклоняване на общественото внимание от важните неща.
Половин милион граждани на България не могат да работят, да получават заплата и да издържат себе си и семействата си не по някаква друга причина, а защото не умеят да четат и пишат. Също половин милион са и българите, които работят, създават материални ценности и с тях издържат първия половин милион и останалите шест милиона и половина. Сигурен съм, че този половин милион, който с данъците и осигуровките, които внася в държавата, подпомага останалите, с удоволствие би „отишъл да се радва на постиженията на българското и световното изкуство”. Но щом откриването на музеи не е важно, то защо да бъде важна грижата за училищата, читалищата, обществените библиотеки, театрите и концертните зали! Бюджетът за образование и култура у нас сигурно е по-малък от рекламния бюджет на кока-кола. С него през следващите поколения не можем да се надяваме да бъдем нищо друго, освен народ – банка за общи работници и обслужващ персонал.
Наистина, показността, с която се откри музеят за съвременно изкуство, е дразнеща и безвкусна и напълно в стила на правителствения PR. Но това не значи, че такъв музей не трябва да има и че не е срамота, дето досега нямаше. Освен това мисля, че Картаген трябва да бъде разрушен.
Иван Стамболов
- За изборите и досиетата
Комисията по досиетата призова да се проверят хората от листите на партиите
Комисията по досиетата призова политическите партии да проверят предварително кандидатите за листите си на местните избори за принадлежност към структурите на Държавна сигурност (ДС).
„В закона, който е един добър закон, има един текст за т.нар. предварителна проверка, който текст в годините все повече и повече работи. Този текст позволява на хората, които представляват политическата партия чрез съдебната регистрация, или на хора, които представляват различен вид граждански сдружения, да поискат предварителна проверка на своите членове“.
Това каза пред БНТ Екатерина Бончева – член на Комисията по досиетата и бивш журналист в радио „Свободна Европа“.
Този текст е много важен, отбеляза Бончева и поясни: „Една от целите на закона беше не само да се разбере кой кой е – а мисля, че вече сеем знание и жънем печал, разбираме кой кой е, кой говори, кой взима решения, кой ни облъчва по различни теми – но и това да бъде спрян оттук нататък този път на сътрудници на ДС към различни държавни позиции, за да бъдат на тези позиции млади хора – съвсем различни от това, което е било миналото поколение“.
Като пример Бончева даде министерствата на вътрешните работи, на външните работи и на отбраната, които са искали вече такава предварителна проверка.
„За първи път, откакто аз работя в Комисията по досиетата, в Централната избирателна комисия сега няма сътрудници на бившата Държавна сигурност. Докато в предишната имаше“, обяви Бончева.
„Партиите трябва да знаят какви хора изпращат в листите си. В предишните избори ДСБ, СДС, ГЕРБ искаха тази проверка. Някои структури на БСП също поискаха. Дано сега се осъзнава, че това, което предлагаме, е съществено и важно“, заяви тя.
Няколко важни уточнения за предварителната проверка за принадлежност към ДС направи Бончева, като уточни „ние не сме съдници, просто си вършим работата“.
Първо, проверяваните граждани трябва да са дали съгласието си за това. Резултатът от самата проверка не е публична информация, а се дава за ползване само на възложителя и провереното лице.
Освен това, ако предварително партиите не поискат листите им да бъдат проверени за бивши агенти, по закон Комисията по досиетата ще провери листите, след като са готови.
Като добра тенденция Бончева определи това, че все по-често се дава път на млади хора, които не са били свързани с ДС.
Като извод от работата на Комисията до момента тя заяви, че основно искания към тях се отправят от държавни институции и в много по-малка степен от граждански сдружения.
„И си мисля, в крайна сметка това, за което говорим – т.нар. гражданско общество, то вълнува ли се от тази тема, не се ли вълнува. За какво става дума?“, каза Екатерина Бончева.
Източник: http://www.dnes.bg