Авторски
- Мюсюлманите празнуват днес Рамазан байрам
Мюсюлманите в цял свят празнуват днес Рамазан байрам. В България Рамазан байрамът започва с празничен намаз – молитва, придружена с определени действия, във всички 1100 джамии.
В София сутрешният намаз ще започне в 7.54 ч., а в останалите населени места – с 19 минути по-късно. С празнична проповед мюсюлманите ще бъдат призовани да спазват традициите, да почитат повелите на пророка Мохамед за мир, разбирателство, милосърдие, единство и добруване. Чрез молитва те ще приветстват пророка, ще изразят своята признателност към Всевишния и ще поискат прошка.
Рамазан байрамът е празник, с който се отбелязва краят на едномесечните пости /оруч/ по време на свещения месец Рамазан. Според хадисите на Мохамед /думи и дела на пророка/, в празничния ден, преди сутрешния намаз, трябва да се хапне нещо сладко.
След сутрешната молитва мюсюлманите се отправят към гробищния парк, за да уважат първо паметта на починалите си роднини и близки. Те изричат заупокойните молитви „фатиха“ и „ихляс“, и оставят на гробовете вода за птичките. По традиция първият от трите празнични дни се чества с най-близките. По-младите целуват ръка на по-възрастните и им искат прошка, а скараните трябва да се помирят. На децата се раздават дребни пари и лакомства.
Рамазан байрамът е известен още и като шекер байрам, тъй като на празника се раздават бонбони и сладкиши. Основният смисъл на празника е искането на прошка от близките. Аллах не опрощава грехове, накърняващи достойнството и правата на друг човек, затова единственият начин е да се извиним и да поискаме прошка от човека, когото съзнателно или не сме наранили.
За пръв път Рамазан байрамът се чества през 625 г. след Христа. Това е втората година от преселването на мюсюлманите от Мека в Медина. Като новосъздадена тогава религия в исляма няма празнични дати. Поради това преселилите се в Медина мюсюлмани започнали да честват празниците на християни и евреи, отбеляза Ведат Ахмед. Тогава пророкът Мохамед решава да възнагради своите последователи, като обяви два големи празника – Рамазан и Курбан байрам.
БТА
- В България ще бъде установен тотален медиен монопол
С Кристина ПАТРАШКОВА, доскоро зам. главен редактор на в. “Уикенд”, разговаря Таня Джоева
– Набитото око усеща промяна във в. “Уикенд”, г-жо Патрашкова. Какво се случва във вестника?
– Права сте. Промяна има. “Уикенд вече не е този вестник, в който отидох да работя преди 6 месеца. Когато реших да постъпя в седмичника, част от гилдията, включително мои близки приятели и колеги, бяха изненадани, че предприемам тази стъпка. Не крия, че имах предложения от влиятелни всекидневници в България. Аз обаче реших да отида в “Уикенд”, защото смятам, че беше медиен феномен.
– Какво ви привлече в изданието?
– Не говоря за забавната, по-жълта информация и този процент от нея, който е уязвим от гледна точка на достоверност. Говоря за това, че в него се появяваха радикални коментари, анализи, разследвания, интервюта. Обсъждаха се теми, които вълнуваха хората и които по някакъв начин не се дискутираха в част от другите вестници, защото напоследък в журналистиката се създаде едно опасно явление. За него първи заговори главният редактор на вашия вестник Тошо Тошев в интервю преди време във в. “Уикенд”. Става дума за т. нар. корпоративна журналистика. Появиха се хора, които са далеч от професията, които имат бизнес и които се стремят да имат медии, за да имат власт и влияние. А не за да защитават ценностите на журналистиката и да търсят истината. Вместо това те подпомагат свои политически, корпоративни и други интереси.
– Това явление не го забелязахте в предишния “Уикенд”, така ли?
– Половин година се чувствах свободна. Въпреки че напоследък започнах да забелязвам някои тревожни явления.
– Какви?
– Определени теми не могат да излязат, има табута и налагане на положителни отношения към властта.
– Кога се случи промяната?
– Истината е следната. Още през лятото м. г. досегашните издатели и собственици на “Уикенд” – Недялко Недялков и Мартин Радославов, решават поради някакви причини да продадат част от стойността на вестника на групировка и на хора, които са били близки до Ирена Кръстева, Делян Пеевски и др. Знам го като човек, който е бил зам. главен редактор на вестника. Уговорката е била те да не се намесват в редакционната политика на изданието. Твърдя, че тя се спазваше. След последните парламентарни избори, които бяха спечелени от ГЕРБ, веднага се почувства промяната.
– В какво се изразява тя?
– Промяната се почувства и във всички останали вестници, собственост на Кръстева и Пеевски. Помним как преди изборите се атакуваше ГЕРБ. Помним също, че в предизборната нощ Бойко Борисов иронично благодари на представители на тези вестници за “коректната” кампания, която е водена спрямо него и ГЕРБ. Заговори се за преследване на бизнеса на Ирена Кръстева. Тези неща после заглъхнаха.
Вестниците на Кръстева и Пеевски се преобърнаха светкавично. Тогава започна и намесата в “Уикенд”.
– Колеги сме и нека си говорим на “ти”. Как си обясняваш метаморфозата? С желанието на медийните собственици да са в добри отношения с новата власт?
– Ако наистина точно те са купили “Уикенд”, желаят да си изкупят греховете и да могат да отворят път за бъдещия си бизнес. Ето ти отново намеса на т. нар. корпоративна журналистика. Аз лично не познавам нито Ирена Кръстева, нито Делян Пеевски. Чувала съм от хора, на които мога да вярвам, че Пеевски е изключително добър бизнесмен, човек, за когото може да се каже, че има осем плюс по математика. Затова предполагам, че сделките за покупката на редица медии са направени така, че техните имена да не излязат веднага.
– Как тогава може да се реагира на медийния монопол от страна на групировката?
– Все пак си мисля, че може да се реагира. Има депутати, които могат да отправят питане в парламента. Има Комисия за защита на конкуренцията, която може би задължително трябва да направи нужното разследване. То вероятно няма да е просто, но има начин да се стигне до истината. Ако се налага, трябва да се изпратят сигнали до европейските институции.
– Ти биеш камбаната, че се създава монопол, който застрашава свободата на словото?
– Да. Новото правителство прави сериозни стъпки срещу корупцията. Опасно е да не се вслуша в сигналите за случващото се на медийния пазар. Ако е вярно всичко, което се говори в гилдията, в България ще бъде установен тотален медиен монопол! Апетитите на групировката не свършват с досегашните медии. Имат интерес да придобият още телевизии, дори най-авторитетните и големи всекидневници. Така се твърди и е задължително да се внесе яснота.
– Къде ще отиде плурализмът на мнения след 20 години на демократични промени?
– Това е въпросът. Вредно и опасно е всички да започнат да пеят в един хор. Една група от хора ще диктува правилата. Дори чисто битово – един журналист не може да напусне едно издание, защото ще попадне в същото. Тоест в друго, но със същите собственици. Диктуват се дори заплатите в гилдията.
– Журналистите ставаме крепостни?
– Точно така. Корпоративната журналистика превръща работещите в медиите в крепостни селяни.
– Медийният монопол е мощно оръжие за влияние върху общественото мнение. Това оръжие може ли в бъдеще да се обърне внезапно срещу сегашните си любимци?
– Абсолютно може. Издания, които допреди няколко месеца подкрепяха Сергей Станишев, сега се обърнаха срещу него.
– Днес пускат на първа страница Бойко Борисов, утре меденият месец може да свърши.
– Напълно е възможно.
– Управляващите не съзнават ли тази опасност?
– Целта на корпоративната журналистика е да бъде добре с всяка власт, за да може да си прокарва бизнес интересите. Това е много опасно. Става дума за хора, които аз лично наричам представителите на следмутренското поколение. Хора, за които няма никакви морални скрупули. Които бяха възпитани в ценностите на мутрите от зората на демокрацията. Но във времето на открития рекет сякаш имаше някакви правила. Примерно ако си от ВИС, там могат да те бият,но си оставаш докрай от ВИС. Страшно е да минеш в СИК! Сега правила няма. Следмутренските представители минават през всичко в името на едни пари.
– Наблюдаваш медиите от години. Не е тайна, че властта винаги иска да има медиите за съюзник и да чете хубави неща за себе си. С какво ситуацията сега е уникална?
– Уникална е с монопола. Вече не става дума да притежаваш маргинални издания. Апетитите са да имаш успех в придобиването на най-влиятелните медии. Това е опасното.
– Вярно ли е, че в “Уикенд” е спуснат списък с теми и имена, които са табу?
– Списък точно не, но е ясно за кого не може да се пише и за кого как трябва да се пише. Изключено е да се появи критична публикация за Ахмед Доган. Изключено! Ще дам конкретен пример със себе си. Когато бившият шеф на контраразузнаването в ДАНС напусна, взех с него първото интервю, в което той направи скандални разкрития – че между служители на ДАНС и представители на чуждестранни служби е имало връзки. Това интервю по никакъв начин не можеше да излезе. И не излезе.
– А кои са тези, които трябва да бъдат обгрижвани специално, освен Доган, Бойко Борисов?
– Вероятно всички, които заемат ключови постове в държавата. Министрите, по-важните депутати (б. а. – в последния брой на “Уикенд” има статия срещу министър Вежди Рашидов, вероятно защото не е от ГЕРБ). Дано видя в “Уикенд” публикация, която да ме опровергае. Но вече имам впечатление, че те контролират интервютата, те си избират заглавията, снимките.
– Освен към ДПС добро отношение трябва да се създаде към ГЕРБ и партньорите на ГЕРБ. Така ли?
– Така усещам. Новите собственици си имат представител, той също внимателно чете текстовете.
– Как реагират журналистите във вестника?
– На планьорка беше обявено, че има нови собственици, групировка или холдинг. Публично беше казано, че нищо няма да се промени и че целта е отново вестникът да бъде най-тиражният и най-добрият. Но журналистите усещат, че нещо става. Съществува напрежение. Объркани са.
– Уволнени вече има ли?
– Не, но може би някои няма да се съгласят да работят при тези условия. Макар че медийният пазар в момента не предлага много възможности.
– Ти също напускаш?
– Да. Включвам се в нов медиен проект, който ще тръгне в средата на октомври.
– Кажи нещо повече за него, защото се говори, че ще го правите заедно с бившата говорителка на ДАНС Зоя Димитрова и с екссъветника Алексей Петров?
– Изданието ще бъде седмичник, изграден в духа на добрите времена на “Уикенд”, далеч от корпоративни интереси. Зоя, която е известна разследваща журналистка, ще участва наистина. Но трябва да разсея упорития слух, че зад изданието стои Алексей Петров. Познавам Алексей Петров, защото преди време направих може би най-пространното интервю с него за “Уикенд”. Тогава се запознахме. Признавам, че е един от най-интересните хора, които съм срещала. Виждала съм го след интервюто няколко пъти. Струва ми се, че е по-интересно да се концентрира върху преподавателската си работа. Разбира се, това не означава, че няма да има правото да се изказва във вестника.
– Защо Делян Пеевски изпитва страх от Алексей Петров. Така се говори…
– Чувала съм, че Алексей Петров е човек, който знае много за почти всички в тази държава. Вероятно знае нещо за г-н Пеевски, което е притеснително за г-н Пеевски. Няма друго обяснение. Но е факт, че той изпитва изключително голямо притеснение от него. Името на Алексей Петров не може да се споменава вече в “Уикенд”.
– Разбирам – значи освен лица, които трябва да “фризирате”, за да изглеждат добре, има и такива, които не трябва да споменавате. Кои са те?
– Със сигурност знам за Алексей Петров.
– Легенди се носят за някаква тетрадка, където колегите се записват и отписват.
– Има такава тетрадка. Всеки журналист трябва да идва навреме и когато влезе в редакцията, трябва да напише часа. Когато излиза – също, включително защо излиза. Представителите на новите собственици много държат на тази точност. Задават въпроси защо закъсняваш, къде ходиш. Аз като зам. главен редактор не съм се разписвала в тетрадката.
– Но попаденията в журналистиката не стават зад бюро.
– Те обаче така си представят нещата. Когато станаха промените, питаха всеки от колко до колко му е работното време.
– Накъде поема издателят Недялко Недялков, който продаде всичките си акции?
– Има намерение да се включи в политиката.
– Картината, която нарисува, не е розова. Какъв трябва да е механизмът за контрол върху домогвания за медиен монополизъм?
– Трябва да се направят нужните разследвания, за да е ясно кой стои зад медиите и какви са неговите цели. Има ли монопол или няма монопол. Откъде идват парите. Всички хора си задават този въпрос.
– И неслучайно. За колко бе продаден “Уикенд”?
– Доколкото знам – за изключително много пари. Дори за многократно повече, отколкото реално струва. Говори се за митични и мистични арабски капитали. Някои казват, че са от Оман, други казват, че не са от Оман… Лошото е, че предишната власт е имала розови беемвета. Но не е ли по-опасно всички вестници в България да бъдат впримчени в някаква схема?
Източник: www.trud.bg
- На кушетката в маймунарника
Aвтор: Любослава Русева
в-к „Дневник“Моя близка има проблем: мисли се за скандална. „Никога не съм искала смъртта на майка си, а татко ме е удрял само веднъж. Не съм бягала от къщи“, изплака ми тя. „Сприятелявам се с хора, които дават предимство на пешеходците, дори когато КАТ не раздава сух шпек за награда. Посещавам, с извинение, и симфонични концерти.“
За да я успокоя поне малко, попитах дали е правила секс с доберман. „Не, не! Струва ми се отблъскващо да целуна в устата и комодски варан!“ Накрая се оказа, че не била сънувала най-обикновени оргии с братята и сестрите си.
„Лоша работа – отговорих. – А трите си деца обичаш ли еднакво?“ Чух възможно най-скандалния отговор: „Да!“
Ако моята близка беше участвала в шоуто „Цената на истината“, тя наистина щеше да предизвика потрес и обществено негодувание. В нейно лице публиката щеше да види аутсайдер, който спазва странни правила като това да не си мяткаш боклука през прозореца и (о, Боже!) да не шофираш по трамвайната линия.
Истинска перверзница, която спи само с мъжа си без разпилени по чаршафите белезници. Рядък и особено извратен екземпляр, чието виреене тук и сега е психиатрична загадка
„Какво още правиш в България“ – изумих се без да крия упрека си. „Не знам“ – отвърна ми тя съкрушено…
Аз обаче харесвам „Цената на истината“ и съвсем не споделям възмущението на гражданите, апелиращи да се свали от екран (такива, както казва Хашек, „всъщност с необикновено удоволствие обикалят уличните клозети и четат неприличните надписи по стените им“).
Шоуто дойде тъкмо навреме и е далеч по-смислено и поучително от публицистични формати, които минават за сериозни. Ако погледнем на него като на народопсихологически експеримент, който повдига въпросите кои сме, какви сме, защо сме такива, то има потенциала да разкаже много повече за „цената на истината“ и „истината за цената“ да живеем така, както живеем.
Полагайки ни на „виенската кушетка“ (по Георги Лозанов), току-виж сме разбрали и голяма част от причините за недонаправянето на българския преход тъкмо на 20-ата година от неговото недослучване…
Разбира се, хората, които се явяват в „Цената на истината“, не са национална представителна извадка. Прави впечатление обаче, че техните истории си приличат.
Скрити изневери, срамни сексуални фантазии, премълчани конфликти и преглътнати обиди населяват интимния свят на анонимния човек, чието въображение започва и свършва с билбордовете на мастика „Пещера“.
И точно това е интересното: историите не шокират с отблъскващите подробности от бита и частните съжителства, а с баналността си. Изумява и готовността на преживелите ги да изповядат публично колко са незначителни, неуспешни, нехаресвани и нехаресващи се – продукт на средата, която легитимира отвратителното като норма и задължителен критерий да излезеш от анонимност.
Тези разрушаващи се пред очите ни човеци всъщност казаха следното: Аз не обичам и не уважавам себе си, как да обичам и да уважавам другиго? Моето достойнство не струва пукнат лев, достойнството на другите също.
Мога да си тръгна оттук без награда, напълно опозорен и съсипал семейството си, защото по-лошо няма да стане – аз съм нищо и отново ще се върна в нищото след „петте минути слава“.
Но, разголвайки се душевно, убедени, че нямат друг път, нито дарби, участниците не са безсрамни, нито цинични. Те са отчаяни и уморени, ненавиждат се и ненавиждат най-близките си, само че заедно с това ненавиждат тъкмо срама и цинизма, заради които ненавиждат живота си.
И това е добра новина – тези хора са решили да свалят не само задръжките си, а преструвката, в която вече се задушават. Лошата е, че имената им трябваше да са други…
Впрочем „Цената на истината“ заслужава упреци точно в това отношение:
на масата за душевни аутопсии лягат единствено „малките хора“
Няма ги политиците, за да бъдат питани с колко свои братя са участвали във финансови оргии с бюджетни средства, колко пъти са изневерявали на избирателите си, имали ли са мръснишки фантазии как източват държавния резерв.
Няма ги и прокурорите, и съдиите, и спецекипите срещу корупцията, които наскоро дори се обидиха на предложението да минават през детектор на лъжата.
А представяте ли си само какво шоу щеше да се получи, ако Първанов, предварително минал през детектора на лъжата, отговаряше на неудобни въпроси за спонсорите си и тайните уговорки около руските енергийни проекти, след което Доган си признаваше и за частната си яхта, и за онова, което се случи в сараите му през октомври миналата година?
Или каква гледка би представлявал изпотеният от срам Станишев, който само преди дни имаше нахалството да съветва новото правителство как да усвоява ефективно еврофондовете? Пък и всеки от цялата тази непроменяща се в годините хвърковата чета по медиите, дърдореща каквото й изнася в един или друг момент.
Но млъкни, сърце! Не е малко и това, че започнаха да се разсъбличат до голо душиците на излъчващите този „елит“ . И гледката не е никак възбуждаща…
Тези дни моята скандална близка (нали се сещате – онази, която не изневерява на мъжа си със съседката от третия етаж) се зачела в сборника с разкази на Кърт Вонегът „Добре дошли в маймунарника“. Обади се, за да ми цитира един пасаж от автобиографичния предговор:
„Единственият ми брат, осем години по-голям от мен, е добър учен. Занимава се с физика на облаците. Името му е Бърнард и е по-смешен от мен. Помня едно писмо, което написа, след като донесоха от родилния дом първото му дете, Питър. „И ето ме сега – започваше писмото, – чистя лайна буквално от всичко.“
Единствената ми сестра, пет години по-голяма от мен, умря на четирийсет. Беше божествена на вид и грациозна. Беше скулпторка. Беше кръстена Алис, но отричаше да е Алис. Бях съгласен с нея. Всички бяха съгласни. Може би някога в сънищата си ще разбера истинското й име. Думите й преди да умре бяха: „Няма болка“. Добри думи за смъртник. Убия я ракът.
И сега си давам сметка, че две от главните теми на моите романи са изказани от брат ми и сестра ми: „И ето ме сега, чистя лайна буквално от всичко“ и „Няма болка“…“
„Не можем да го кажем по-точно, нали“ – попита тя с необичайно въодушевление. „Не можем“ – съгласих се. Продължавам обаче да не съм особено сигурна в това за болката.
- Втората сесия на Общобългарския парламент
На основание на чл.28(1) от Правилника за работа на Общобългарския парламент най-учтиво Ви каним да вземете участие в работата на Втората сесия на ОБП, която ще се проведе на 21.10. ( от 14,00 до 18,00 ч) и на 22.10 (от 9,00 до 13,00 и от 14,00 до 18,00 ч.) 2009 год. в гр. София. Мястото ще Ви бъде съобщено допълнително.
Гр. София,
26 Август 2009 г.
Дневен ред
На Втората сесия на Общобългарския парламент
- Статут, права, отговорности и взаимоотношения на организациите на българите у нас и в чужбина – членове на ООБ
- 2. Перманентното обучение, образование и просвета – в центъра на дейността на ООБ с българите, живеещи в различните страни.
- 3. Идентичност, културно-историческо наследство, съвременно развитие и по-нататъшно сближаване, взаимодействие и единение на българите по света.
- 4. Разни
Забележка:
В рамките на сесията на 22.10.2009 год. от 9,00 до 13,00 ч ще се проведе кръгла маса „20 години по пътя на демокрацията”, организирана от ООБ и ОБП и с участието на различни обществени и научни организации.
Гр. София,
Главен секретар ООБ:
( инж. Дочо Шипковенски )
Председател: ( п )
(Б.Григоров)
- Безнаказаността окуражава разправата с неудобните журналисти
В България е обществена тайна, че съществува не само цензура и безскрупулен административен и политически натиск върху журналисти и редактори, но и посегателства над неудобни журналисти и фоторепортери. Особено тревожен е фактът, че това най-често е насочено срещу разследващи журналисти и че прокуратурата си затваря очите пред изнесени в печата сведения за престъпни деяния.
Наследство от предишното управление е последното място на България сред страните членки на ЕС в класациите за свободата на пресата. В световен план България е след страни като Мавритания, Того и Мавриций.
В България е обществена тайна, че съществува не само цензура и безскрупулен административен и политически натиск върху журналисти и редактори, но и посегателства над неудобни журналисти и фоторепортери.
Ситуацията остава тревожна и новото управление трябва много внимателно да анализира негативите за международния имидж на страната от систематичните посегателства срещу свободата на словото и да действа бързо и ефикасно.
В специален доклад без прецедент за новоприсъединила се държава в ЕС организацията „Репортери без граници“ направи подробен анализ на проблемите в България и отправи препоръки за постигане на минималните стандарти на медийна свобода за една правова държава, каквато България в момента очевидно не е.
Неотдавна
директорът на проучвания на „Фрийдъм Хаус“ Кристофър Уокър заяви, че е „удивен от безнаказаността, с която се потиска свободата на словото в България“.
Безнаказаност, която окуражава заплахи, нападения и физическа разправа. Особено тревожен е фактът, че това най-често е насочено срещу разследващи журналисти и че прокуратурата си затваря очите пред изнесени в печата сведения за престъпни деяния.
Нещо повече, вместо да се преследват извършителите, се преследват дръзналите да кажат истината или да публикуват информация за престъпленията, какъвто е случаят с пазарджишкия вестник „Виделина”.
По този начин българското общество не само се лишава от правото да знае, но липсата на справедливост допълнително обезсърчава почтените хора и същевременно окуражава тези, които вършат престъпления, както и насърчава тези журналисти, редактори или директори на електронни медии, които флиртуват с корумпирани властимащи. Това води до морална деградация в обществото и до увеличаване на престъпността.
Ние настояваме новото правителство да поеме ясни ангажименти за
гарантиране на свободата на пресата в страната.Като първа стъпка е абсолютно наложително да бъде даден публичен отчет и да се окаже натиск над неработещата правоохранителна система, за да се разкрият и накажат извършителите и поръчителите на следните посегателства срещу колеги:
– атентатът срещу жилището на журналиста Васил Иванов от Нова Телевизия;
– заплахите с киселина срещу журналистката Мария Николаева;
– нападението срещу журналиста Асен Йорданов в Бургас;
– убийството на хроникьора на мафията Георги Стоев;
– опитът за убийство на главния редактор на ФрогНюз Огнян Стефанов и десетки други;Настояваме също за пълна публичност по делото „Галерия“ и акцията на ДАНС срещу сайта „Опасните новини“.
Предлагаме да бъдат предприети законодателни промени, за да се гарантира, че медиите могат да упражняват правото да информират обществото, без да бъдат подлагани на съдебен и административен тормоз. Недопустимо е медийните разкрития за корупция и престъпления да не предизвикват разследване на прокуратурата срещу извършителите, а да се разследват журналистите и издателите за техните източници на информацията и да бъдат съдени за клевета и набеждаване, когато става дума не за клевета, а за изнесени факти.Същевременно десетки журналисти действително клеветят неудобни на властта публични личности в пресата и/или в електронните медии и го правят напълно безнаказано. Може да посочим десетки такива случаи.
Оказва се, че в България тези, които изнасят факти за престъпления, са съдени за клевета, а клеветниците се радват на добри хонорари и на ненаказуемост.
Припомняме и някои от предложенията, които бяха одобрени на Медийната среща на българските журналисти, състояла се на 26 май 2009 в Червената къща.
1. Висшият съдебен съвет да налага сериозни дисциплинарни наказания на магистратите, причинили осъждане на България в Страсбург.
Съдии, чиито съдебни решения са причина за осъждане на България в Страсбург и по този начин са ощетили българските данъкоплатци и са накърнили имиджа на България в света, било предумишлено, било поради некомпетентност, не отговарят на изискванията и трябва да бъдат наказани, вкл. с уволнение.
2. Предложение към законодателите: да бъдат различавани заплахи, отправяни срещу лица по битов повод от заплахи срещу лица, работещи в средствата за масово осведомяване (издатели, редактори, журналисти, фоторепортери, кореспонденти, редактори и др.) и срещу лица, работещи в законоопазващи институции (магистрати, следователи, полицейски служители, служители в инспекторати, наблюдаващи законоопазващи институции и др.).
3. На срещата бяха поканени и главният прокурор Борис Велчев, както и директорът на ДАНС Петко Сертов, за да дадат отговор на някои въпроси, но те не се явиха. От ДАНС тогава обещаха специална декларация по поставените от нас въпроси. Все още я чакаме.
Ето отново част от въпросите към прокуратурата, службите и политиците, които бяха повдигнати на медийния форум на 26 май 2009:
а) имат ли местните прокуратури вътрешни правила и ред, по който да следят средствата за масова информация за изнесени данни за престъпления с оглед самосезиране?
б) има ли случаи, в които българската прокуратура се е самосезирала при изнесени данни за престъпления в средствата за масова информация и ако има такива: кога и как е станало това и какво е показала проверката?
в) какво става с разсекретяване на делото за незаконно подслушване на български журналисти и политици?
г) какво става с делата, които разследват посегателства срещу български журналисти?Ние сме убедени, че въпросът за сериозни законови и управленчески промени за гарантиране на личната сигурност срещу незаконни посегателства над работещите в средствата за масово осведомяване (журналисти, фоторепортери, кореспонденти, редактори и др.) и над работещите в законоопазващите институции (магистрати, следователи, полицейски служители, служители в инспекторати, наблюдаващи законоопазващи институции и др.) не търпи отлагане.
Това се отнася и за фундаменталния въпрос за гарантиране на действително свободна търсеща и разкриваща журналистика – работещите в средствата за масово осведомяване (журналисти, фоторепортери, кореспонденти, редактори и др.) да не подлежат на наказателно преследване, ако в осветляване на случаи от значителен обществен интерес са допуснали неволни грешки без предварителен умисъл и да не бъдат принуждавани да разкриват източниците си.
Предлагаме също да бъде създадена временна комисия за състоянието на медийната свобода в България, която да изслуша пострадали и засегнати журналисти, издания, програми и да анализира естеството и причините за посегателства над медийната свобода, работейки с активното участие на граждански и правозащитни организации от България и чужбина.
Комисията трябва да анализира и
какви са причините прокуратурата да бездейства, а съдът често да се оказва под натиск или конкретни съдии да издават некомпетентни присъди, които биха довели до осъждане на България в Страсбург.
Комисията трябва да изработи и публикува доклад с резултатите от проучванията си и с предложения за промени, гарантиращи медийната свобода и свободата на словото въобще и на сигурността срещу посегателства над живота и здравето на хората, изпълняващи длъжности в изключително важните за обществото области – средствата за масово осведомяване и законоопазващите органи (издатели, редактори, журналисти, фоторепортери, кореспонденти, редактори, магистрати, следователи, полицейски служители, служители в инспекторати, наблюдаващи законоопазващи институции и др.). Комисията трябва да включва представители на прокуратурата, на МВР, на съдебния апарат, на медии, на правозащитни организации.
Престъпленията срещу свободата на словото засягат цялото общество и разследването им трябва да е приоритет на новото правителство, ако то смята да работи за това България да стане достоен член на ЕС, а не да се пързаля към печалната практика на Русия, където биват избивани дръзналите да кажат истината журналисти и правозащитници.
Очакваме отговор от новото правителство и от народните представители на България.
Даниела Горчева, Атанас Чобанов
- 8 години от терористичните нападения срещу САЩ, над 13% от американците под прага на бедността
Днес се навършват 8 години от терористичните нападения срещу САЩ, които отнеха живота на хиляди невинни хора и поставиха началото на войната с тероризма.
Атентатите от 11 септември 2001 г. са няколко съгласувани самоубийствени атаки, извършени във вторник, 11 септември 2001 г. в САЩ. На този ден 19 ислямски терористи, принадлежащи към „Ал Кайда“, отвличат 4 пътнически самолета и целенасочено разбиват два от тях, в рамките на 18 минути, в двете „кули-близнаци“ на Световния търговски център в Ню Йорк, при което загиват всички хора на борда и много други в сградите. В рамките на два часа кулите се сриват до основи, като разрушават поне две околни сгради и повреждат няколко други. Терористите разбиват третия самолет в Пентагона – седалището на Министерството на отбраната на САЩ, намиращо се в окръг Арлингтън, Вирджиния. Четвъртият самолет се взривява в открито поле в окръг Съмърсет, Пенсилвания, след като вероятно пътниците оказват съпротива. По официална статистика броят на загиналите при атентатите е 2974 души, без 19-те терористи. Никой от пътниците в отвлечените самолети не оцелява. Основната част от жертвите са цивилни лица, принадлежащи на 90 различни нации. Атентатите са едно от най-мащабните и трагични събития на ХХІ век, което повлиява силно в политически, психологически и икономически аспект не само на САЩ, но и на почти целия свят. В отговор на тези атаки, САЩ стартират война срещу тероризма и приемат Патриотичния акт. Много щати затягат антитерористичните закони и увеличават мерките за сигурност. Около месец след трагичните атентати САЩ нахлуват в Афганистан, за да свалят от власт талибаните, които прикриват терористите на „Ал Кайда“.13,2% от американците под прага на бедността
Два милиона и половина души са преминали под прага на бедността в САЩ през 2008 г., с което нивото на бедността в страната достигна най-високата си стойност от 11 години, съобщи Бюрото за преброяване на населението на САЩ, цитирано от ДПА.
През 2008 г. бедността е обхванала 13,2% от населението, или 39,8 млн. души, в сравнение с 12,5% за 2007 г. Това е първото годишно увеличение от четири години.
Проучването разкрива още, че през 2008 г. средният доход на домакинствата се е свил с 3,6% до 50 303 долара на година.
Докато в Конгреса продължават дебатите за здравната реформа, проучването разкрива, че 43,3 млн. души в САЩ нямат здравни осигуровки към 2008 г.
През 2007 г. те са били 45,7 млн.
Източник: БТА
- Кой наказва алтруизма
от Ясен Пекунов
В някои страни социалният алтруизъм, тоест сътрудничеството с другите за общото благо, се толерира. В други се наказва. Каква е разликата между двата типа държави?
Под социален алтруизъм или социално сътрудничество (public cooperation), се разбират действия на индивида, които не го облагодетелстват пряко, но са от полза за обществото. Ако вземем малко и затворено общество, е много лесно да видим, че такова поведение има дългосрочни благотворни последици. Примери в големи общности за социален алтруизъм са например разделното изхвърляне на боклука или неприкриването на данъци. И в двата случая индивидът губи ресурси (време, усилия, пари) без да получава нищо директно в замяна. Обществото обаче печели (например по-чиста природа и повече пари).На света съществуват авантаджии (free riders), тоест хора, които постъпват егоистично, но не се отказват от обществения ресурс. Те консумират повече, отколкото дават [на обществото] и така увеличават своето. В дългосрочен план, разбира се, подобно поведение вреди на индивида. Неплащането на данъци например води до (по-) некачествено здравеопазване, лоши пътища и ниски пенсии. Неразделното изхвърляне на боклука води до увреждане на земята, която храни индивида, и прочие.
Учените се интересуват от много време какви действия подтикват индивида да се държи като общополезно същество (терминът е на философа-стоик Марк Аврелий), а не като егоист. Икономистите използват тип игра, известна като Public goods game, в която участниците дават произволно количество пари в общата хазна, които после се умножават по някакъв фактор (1.6) и се разпределят поравно между всички. Тази игра позволява участниците да се разделят на два типа – авантаджии, които си пазят парите, но взимат от общите, и такива, които си споделят парите (алтруисти).
Очевидно е, че е по-изгодно да не се сътрудничи с групата. Такова антисоциално поведение обаче е вредно. На сцената излиза наказанието. Какво ще се случи, ако в играта се добави възможност за наказание? Ако срещу малка част от своите пари, можем да отнемем от парите на авантаджията? Експериментите показват, че наказанието работи и хората започват да се държат по-кооперативно, тоест по-социално алтруистично [1].
Цитираното изследване е проведено от двама английски и един швейцарски учен в 16 университета по целия свят (от Бостън до Риад). Еднакво ли постъпват студентите в Англия, САЩ, Австралия, Гърция, Оман и Саудитска Арабия? Категорично не!
В първите три страни играчите наказват авантаджиите и последните бързо започват да постъпват просоциално, така увеличавайки печалбата на цялата група. Във вторите три държави обаче се наблюдава „обратно наказание“ – авантаджиите наказват алтрустите. Естествено тази им политика води до изключително ниска печалба за всички участници в експерименталната група. Така на практика печалбата на Оманските студенти е била 2.5 пъти по-ниска от тази на колегите им от Бостънски университет. Прочее, всички университети в изследването са специално подбрани като добри или много добри, за да се осигури някаква относителна еднаквост на участниците.
В коментар в Science към горното изследване д-р Хърбърт Гинтис от института „Санта Фе“ в щата New Mexico, се опитва да разбере какво различава страните, в които се накaзва алтруизма , от тези, в които се наказва авантаджийството. Използвайки социоикономически показатели (World Democracy Audit), той установява, че алтруистите са обект на наказание в държави, които се приемат за (по-)недемократични. И обратното, там където алтруизмът се цени и насърчава (чрез наказание в случая), обществата се характеризират като демократични, със свободна преса и загрижени за човешките права.
Herrmann, Thoni и Gachter пък използват данни от World Values Survey и установяват, че антисоциалното наказание е характерно за страните, където укриването на данъци, избягването на глоби (ясно как) и измамите се възприемат по-толерантно, тоест се срещат по-често.
Един от изводите на изследването е, че да бъдеш социален алтруист в развита демократична страна е полезно за обществото и поносимо за индивида. Да бъдеш социален алтруист в останалия свят е полезно за обществото, но трудно поносимо за индивида.
В следващия брой на Капитал ще можете да прочетете описание на съвсем нов и твърде интересен експеримент, който разкрива какво е по-добре за обществото в дългосрочен план: да наказваме авантаджиите или да награждаваме алтруистите.
==============
1.Herrmann, B., Thoni, C., Gachter, S. (2008). Antisocial Punishment Across Societies. Science, 319 (5868), 1362-1367. DOI: 10.1126/science.1153808. - Харесваме Обама, но не съвсем
Мнозинството европейци одобряват външната политика на американския президент Барак Обама, но неговото управление не оправдава напълно очакванията на Стария континент, според изследване, цитирано от Ройтерс и Асошиейтед прес.
Според проучването, проведено между 1 и 12 юли в 12 европейски страни и в САЩ, подкрепата в Централна и Източна Европа за американската външна политика не се е увеличила особено, откакто Обама наследи предшественика си Джордж Буш в Белия дом.
Едва 60 на сто от хората в България, Румъния, Полша и Словакия са съгласни с външната политика на новия американски президент, което е значително по-малко от 86 на сто в Западна Европа.
Това според авторите вероятно се дължи на обезпокоителното поведение на Русия в региона. Близо 70% от европейците смятат, че Европейският съюз трябва да подпомогне сигурността на възникващите демокрации като Украйна и Грузия.
Друга възможна причина за по-слабата подкрепа за Обама в Централна и Източна Европа според авторите е популярността, с която се е ползвал президентът Буш в региона.
Много европейци са против войната в Афганистан, сочи проучването. 55 на сто от западноевропейците и 69 на сто от източноевропейците искат броят на чуждестранните войници в тази страна да бъде намален или се обявяват за пълно изтегляне.
Това настроени контрастира с плановете на сегашния американски президент да изпрати още войници.53% на Стария континент са твърдо против използването на военна сила срещу Иран, ако дипломатическите усилия за замразяването на иранската ядрена програма се провалят. За сравнение 47 на сто от американците подкрепят военната намеса.
Добрата новина за Обама, чийто рейтинг в САЩ намаля от встъпването му в длъжност през януари, е че 77% от анкетираните в ЕС и Турция като цяло одобряват външната му политика.
При подобно проучване миналата година едва 19% изразиха подкрепа за политиката на Буш.
Както показа то, през 2008 г. европейците хранеха големи надежди за администрацията на Обама.
Като цяло управлението на Обама не отговаря на очакванията за САЩ след ерата на Буш, заключават авторите на анкетата.
Проучването беше направено по телефона в САЩ, Германия, Франция, Великобритания, Италия, Холандия, Полша, Португалия, Словакия, Испания, Турция, Румъния и България. В анкетата участваха по 1000 души от всяка страна.
Източник: VESTI.bg - Девети септември след четири петилетки
Днешният ден, отбелязван от тоталитарната власт цели 45 години като най-големия национален празник, е интересен повод да се погледне към начина, по който българите отбелязват отминаващата 20-та година от промените. Гледна точка на Георги Папакочев.
Дори и двойните избори през това лято не поставиха темата за 20-годишния демократичен преход на България в центъра на политическия и обществен дебат.По същия начин, по който осъждането на комунизма и несъстоялото се вече четири петилетки разкриване на престъпленията на тоталитарния режим не попадна в дневния ред на обществото.
Частичното, все още, отваряне на досиетата на агентите от тайните комунистически служби породи огромен обществен интерес, който бившият премиер на страната и лидер на БСП Станишев определи като проява на „ненормалност” на обществото, а извадената досега наяве огромна кохорта агенти и доносници, собственици и журналисти от медиите, успя за пореден път да деформира пропагандно изводите, които гражданите трябваше да направят още в първите години след 1989-та.
Възкръсването на една епоха
Вместо това през изминалите 9 месеца от 20-та година на прехода българите се нагледаха по държавната си телевизия на архивни филми за храбрите „богомилрайновски” родни разузнавачи на западния „Тих фронт”, за действията на Народната милиция по изграждане моралния облик на строителите на социализма, за безкомпромисната борба на тайните служби срещу буржоазните елементи в социалистическата държава.Да не забравяме и знаменитото предизборно трамвайче на БСП, управлявано мъдро от партийния лидер по завоите към софийската „Духовна семинария”.
Младите тв-зрители бяха забавлявани в гледано риалити шоу не от друг, а от веселия внук на бай Тодор Живков, а хит на софийските кръчми през сезона се оказаха т. нар. „съветски вечери”, на които с алкохолен ентусиазъм са изпълнявани вечнозелените хитове на строителите на комунизма „Земя в илюминаторе”, „Подмосковские вечера” и, естествено, палавата песен на „Чебурашка”. Особен „пирон” в юбилейната годишнина от демократичния преход се оказа решението на съветниците в гр. Златица да издигнат пред общината бюст-паметник на своя съгражданин Вълко Червенков, една от най-мракобесните фигури на българския сталинизъм, положила основите на комунистическите концлагери в страната.
Дългата сянка на миналото
Като естествено продължение на тази линия, от мазетата на НХГ бяха извадени старателно съхраняваните образци на „високото” тоталитарно изкуство между 50-те и 80-те години, за да може българската общественост отново да види образите на своите партийни вождове от миналото, лъснати пионерчета и усмихнати текезесари на полето. За да не би случайно да ги е забравило!Е, ентусиасти организираха дискусия за безобразията от т. нар. ”Възродителен процес”, но тя премина на плебейско медийно равнище.
Обявено беше също, че в централна софийска градинка ще бъде изграден паметник на жертвите на комунизма по света, но веднага бдителни и недоволни „творци” отбелязаха, че конкурсът за монумента бил подигравка, защото се предвиждало изграждането на тоалетна в неговата основа.
Така в общи линии България отбелязва второто десетилетие от демократичния си преход до днешния знаков ден. Който със сигурност ще бъде празнуван от неподозирано много хора. Все още.
- Президенти и сенатори в САЩ служат като съдебни заседатели
Всеки американски гражданин е длъжен да се отзове, ако името му бъде изтеглено чрез жребий
Теодора Славянова, Елизабет Радкова /Сега.бг/
„Президентът на САЩ влиза в съда“. Гръмките заглавия се появиха в началото на декември по страниците на американските вестници, след като стана ясно, че президентът Буш е получил призовка да се яви в съда в Уейко като съдебен заседател. Това е задължение и отговорности на всеки американски гражданин.
В някои щати като Ню Йорк, например, не е задължително да се отзовеш на призовката, но в други като Тексас – получателят непременно трябва да се яви в съда. Неявяването се наказва с глоби, които стигат до 100 долара. В Тексас всяка седмица компютър избира по 600 съдебни заседатели за насрочените дела. Списъкът с имената на хората се предоставя от държавния секретар на щата Тексас и съдържа регистрираните гласоподаватели, както и тези, които имат шофьорски книжки и лични карти, издадени от щата. След като имената се изтеглят, всеки съдия по дадено дело подбира необходимия брой заседатели от този списък. При получаването на призовката съдебният заседател не знае дали делото, по което ще работи, ще е криминално или гражданско.
Американският президент Джордж Буш, който е родом от Тексас, не е освободен от задължението да бъде съдебен заседател и дори наскоро беше призован да изпълни гражданските си отговорности. На 5 декември държавният глава трябваше да се яви в съда в град Уейко, окръг Маклелън в Тексас. Говорителят на Белия дом Скот Маклелън заяви, че засега президентът няма да се яви в съда, тъй като научил от медиите, че е призован за съдебен заседател и ангажиментите му не позволяват на определената дата да бъде в Уейко. Президентът като съвестен гражданин помолил съдът да определи друг ден, в който той „да изпълни задължението си“. Градският съдия Ралф Стръдър вече е предоставил на Белия дом списък с евентуални дати. Те са в рамките на първите шест месеца на 2006 г.
Джордж Буш е привикан за съдебен заседател номер 286 в съда в Уейко. Призовката му е била изпратена в средата на ноември на адреса на ранчото в Тексас, защото президентът е регистриран като гласоподавател в този щат. Съдия Стръдър заяви пред американските медии, че появата на Буш в съда ще се превърне в „кошмар“ за Сикрет Сървиз, както и за служителите по сигурността в Уейко.
Това обаче не е първата призовка, която Джордж Буш получава за съдебен заседател. През 1996 г. докато е губернатор на Тексас, той е привикван за първи път. Тогава Буш трябвало да присъства на дело за шофиране в нетрезво състояние. Той обаче не се явил в съда, тъй като адвокатът му и настоящ министър на правосъдието Алберто Гонсалес обяснил, че правомощията, които има Джордж Буш като губернатор да помилва осъдени може да създаде конфликт. Медиите тогава спекулираха, че Буш се отървал от задължението си, защото през 1976 г. е бил арестуван в Мейн точно за шофиране в пияно състояние.
През октомври 2005 г. Барбара Буш – едната от дъщерите на Джордж и Лора също получила призовка. И както повечето от 19 000 привикани заседатели всяка година, Барбара Буш също не се е явила в съда, защото „ще бъде извън страната в следващите шест месеца“.
Освен Джордж Буш, и Рейгън е получавал призовка, докато е бил президент. Това става през 80-те година на ХХ век. Той обаче не се е явил в съда.
Бившият американски президент Бил Клинтън пък не беше приет за съдебен заседател по криминално дело в Ню Йорк. Името му беше изтеглено чрез жребий при определянето на състава на съдебните заседатели, но с пълно съгласие кандидатурата му беше отхвърлена. Клинтън е бил включен в група от 150 души, сред които се избират 14-те съдебни заседатели. Те трябвало да отсъдят за деянията на нюйоркски престъпник, извършил опит за убийство в Бронкс. Като потенциален съдебен заседател под номер 142, Клинтън е попълнил подробна анкета за сведение и на защитата, и на обвинението. На въпроса: „Каква е била предишната Ви работа“, той написал: „Президент на САЩ“. След като се запознали с отговорите на всички въпроси, съдията по делото, обвинението и защитата изразили общото мнение, че е за предпочитане този прекалено известен съдебен заседател да бъде отхвърлен.
Сенаторите също не се освободени от задължението да бъдат призовани за съдебни заседатели. Сенатор Джон Кери, който беше основният опонент на Буш за президентския пост през 2004 г., се яви в съда в края на ноември. Той председателства състава от съдебни заседатели във Върховния съд в Съфолк, който отхвърли иск за нанесена телесна повреда при автомобилна катастрофа. Сенаторът от Масачузетс каза, че два пъти преди това е получавал призовка за съдебен заседател, но не се е явявал, тъй като е бил прокурор на окръг Мидълсекс през 70-те години. След края на делото, Кери заяви пред медиите, че въпреки че е бил изненадан от призовката, с удоволствие е изпълнил задължението си. „Всеки гражданин трябва да го направи“, каза Кери.
Докато беше кмет на Ню Йорк, през 1999 г. Рудолф Джулиани се в качеството си на заседател по гражданско дело във Върховния съд на Манхатън. Делото бе заведено от наемател на апартамент, който иска 6 млн. долара от собственика, тъй като пострадал от неизправен душ. Квартирантът също така поиска още 1 млн. долара от името на съпругата си, защото раните, нанесени от врялата вода, която го заляла, не му позволила да изпълнява съпружеските си задължения. Джулиани е бил избран за заседател по случая от 125 потенциални заседатели след консултации с адвокатите на ищеца и на ответника по делото. Той е бил първият избран заседател и затова автоматично става председател и на останалите съдебни заседатели. Искът на наемателя бил отхвърлен.
–––––––––––––––––––
Допълнение:„Заклевате ли се да изслушате фактите по този диспут и да отсъдите вярно, вземайки предвид доказателствата?“. Този въпрос изслушва всеки, който бъде избран за съдебен заседател в САЩ.
Съдебните заседатели трябва да отговарят на следните условия: да са навършили 18 г., да са американски граждани, да са жители на района, от който са призовани в съда, и да знаят писмено и говоримо английски език. Съдебните заседатели трябва да имат чисто криминално досие и да са във физическо и психическо състояние да изпълняват задълженията си.
Съдията, който отговаря специално за назначаването на съдебните заседатели, призовава кандидатите. Във всеки районен съд има специална служба, която се грижи за постоянните попълнения със съдебни заседатели. Работата й е да осигури заседатели за нуждите на всеки процес, бил той гражданско или криминално дело. По принцип криминалните дела се гледат в разширен съдебен състав.
Разликата между разширен съдебен състав „grand jury“ и обикновен съдебен състав „petit jury“ е в броя на съдебните заседатели, а не в тяхната квалификация или значимост. В разширения съдебен състав участват 23-ма заседатели, а в обикновения – не повече от 12. Въпреки, че действа в рамките на съда, съставът на съдебните заседатели е независима институция в рамките на съдебната система и има право да провежда самостоятелни разследвания, да иска помощ от прокурора при разследването и да призовава свидетели, както и да изисква доказателства, които биха подпомогнали разследването.
Първата стъпка в един процес е да се подберат съдебните заседатели. При граждански дела те са най-малко 8 – шест от тях имат право на глас, останалите са наблюдатели. Когато се гледат криминални дела, съдебните заседатели с право на глас са 14, всички други са наблюдатели.
Заседатели се избират с различни процедури. Това може да става чрез произволно изтегляне на имена или номер на осигуровката, или чрез компютър. Евентуалните заседатели трябва да попълнят въпросник за личните си данни. Всеки от адвокатите или останалите участници в делото получава списък с имената, адресите и местоработата на всички съдебни заседатели.
След като изложи пред тях основните факти по делото, съдията задава въпроси на кандидатите за заседатели, за да разбере дали ще могат да бъдат безпристрастни при произнасяне на присъдата и дали делото не засяга техния личен интерес.
Всяка от страните по делото може да отхвърли някой от заседателите, без да е задължена да дава обяснения. Адвокатите на двете страни могат да задават въпроси от лично естество , за да се уверят, че те ще могат да запазят обективността си. Този процес се нарича „voir dire“.
Когато бъдат избрани, заседателите полагат клетва и делото започва.
Съдията им дава инструкции и назначава един от тях за председател. Работата на председателя е да уведомява съда за решението на заседателите и да улеснява дискусиите между тях. След като постигнат съгласие за присъдата, председателят уведомява пристава. Съдебните заседатели се призовават обратно в съдебната зала, където председателят прочита присъдата.
По време на процеса те нямат право да обсъждат делото помежду си или с други хора, нито да слушат разговори на тази тема. Носят баджове, които ги идентифицират като съдебни заседатели, така че околните да знаят, че не бива да обсъждат делото с тях.
Не бива да разговарят със свидетелите по делото, с адвокатите или с който и да е, свързан с процеса. Съдията може да ги задължи да не слушат радио и да не гледат новините по телевизията, за да не се влияят от медиите.
- МВР, ДАНС и прокуратурата създадоха специално звено за борба с престъпността на високите етажи на властта
Министърът на вътрешните работи Цветан Цветанов, главният прокурор Борис Велчев и председателят на ДАНС Цветлин Йовчев подписаха споразумение за работа на съвместни екипи, подпомагащи разследването, съобщи пресцентърът на МВР.
Служителите в екипите ще се занимават само и единствено с дела, свързани с борбата срещу организираната и тежка престъпност и корупцията по високите етажи, уточни вътрешният министър.
Всеки един от служителите в екипите ще премине през изследване с т.нар. детектор на лъжата в Института по психология на МВР.
Общите екипи ще започнат работа от 1 октомври. Те ще работят в отделна сграда. Водещ във всеки екип ще е наблюдаващият прокурор, това обаче не изключва възможността да бъдат привличани експерти и от други ведомства, за да има максимална продуктивност на екипите, уточни още Цветанов.
Водещо при създаването им е подобряването на координацията между трите институции. Екипите ще се отчитат на главния прокурор, вътрешния министър и председателя на ДАНС.
„Ще работим срещу всеки, за когото има данни, че се е облагодетелствал от поста си, независимо какъв е – дали го е заемал или го заема в момента“, подчерта министърът. Главният прокурор Борис Велчев уточни, че звеното ще се занимава с конкретни дела, някоиот които вече са набелязани.
Делата, по които ще работят спецекипите, ще са секретни, но ще са разпределени в три групи – борбата с корупцията, срещу тежката организирана престъпност и злоупотребите с европейски средства.
С работата на тези екипи се слага началото и на създаването на подобни регионални звена, към чието създаване ще се пристъпи в бъдеще. „Създаде се много добър режим на координация и взаимодействие между прокуратурата, МВР и ДАНС“, подчерта Велчев.
- Траур и медийни фанфари
Иво Инджев
http://ivo.bg/Жалко и тъжно е да се види, как и при голяма човешка трагедия, като смъртта на 15 българи в Охридското езеро, напъните да се прави от това зле прикрита политическа реклама на загрижения началник в държавата опорочават самата идея, че проявата на съпричастност трябва да става тактично и приглушено.
Въпреки опита да се произнесат сдържано спрямо своя неофициален патрон Георги Първанов, във в. „24 часа“ отново не са спазили мярката.
Като ни информират, че са „научили“ за посещението на президента в Македония (с внушението, че ни казват нещо повече от другите) авторите на публикацията не могат да се въздържат да не вмъкнат няколко подробности в техен подмазвачески стил.
Държавният ни глава си бил отменил визитата във Варна, за да отиде в Охрид. Визита във Варна? Как звучи само. Та той си живее през лятото във Варна от години.
Прекарва си доста чудно в т.н. „слънчево бунгало“, недосегаем в райското заливче в резиденция „Евксиноград“ ( в. „Стандарт“ цветисто ни разказа за този негов навик в разгара на сезона).
И оттам почти нищо не може да го изчегърта – нито войната на отсрещния бряг на морето в Грузия миналата година, нито „войната“ в българското политическо поле, на което гърмят мините от управлението на тройната му коалиция.
Сега обаче си е „заслужил“ заглавието: „Президентът отиде на място при оцелелите“. Сякаш това не е най-естественото нещо за един политик.
Лошото е, че от констатацията липсва нещо: споменът за случая от 28 февруари миналата година, когато не само не отиде при оцелелите от огнения ад във влака край Кардам, но отиде на лов и не обяви национален траур, а го направи чак след като беше изобличен.
В дописката за това, как президентът ни си изпълнява служебните задължения, не липсват разбира се и други обстоятелства около жертвата, която му се е наложило да направи. Например,сърцераздирателни поради факта, че премиерът изпратил големияТу-154 в Македония, на Г.Първанов му се „наложило да пътува с по-малкия „Фалкон“. Да го ожалиш.
И, разбира се, изрично ни се съобщава, че щом разбрал за трагедията, президентът веднага се свързал с премиера Борисов и му предложил „неотложни мерки, които държавата и правителството да приемат в помощ на пострадалите”.
Да не би някой да си помисли, че Борисов сам се е сетил да разпореди да се отпуснат обещаните вече парични помощи и Първанов да изостане в състезанието за златния медал на народната любов в меренето на рейтингите.
В момент на национален траур ми се щеше да не обръщаме внимание на споменатите по-горе „дреболии”, но кажете ми: въпросната публикация звучи ли ви траурно, или по-скоро е част от нестихващите фанфари в рамките на една рекламна кампания, за която няма ваканция.
- Честит рожден ден на един специален човек 🙂
🙂
.
- Размисли за българския национален елит
Автор: Борис Станимиров
Историята и социалните характеристики на българския национален елит са почти непознати. По идеологически причини темата бе умишлено премълчавана десетилетия наред. Изследванията по нея са единични и спорадични.
Този материал не случайно е озаглавен „Размисли”. Той няма претенцията да изчерпи въпроса, а по-скоро да го започне. Затова някои от тезите са на границата на провокацията – ако породят размисъл или опозиция, това вече ще бъде успех.Понятието за елит като водеща обществена прослойка е табу за масовото образование. Пропагандата небрежно се плъзга по повърхността на въпроса и ни засипва с небивалици. Обясняват ни как България няма аристокрация откакто турците са убили всички представители на висшето съсловие през 14-ти век… По-късно разделят народа на чорбаджии изедници и клети сиромаси. „Всички сме селяни” е любим рефрен на егалитаризма, чието неприемане се счита за политически некоректно. Миналото се представя като нещо абстрактно, случило се на анонимната категория „народ” Липсва светоусещането за историята като преживелица на собствения род и семейство. Липсва родова памет. А творците на историята са конкретни хора. Има семейства, за които историята не е учебен предмет, а преди всичко родова памет. Това са семействата на елита – хората, които карат нещата да се случват.
Какво различава българите от другите християнски нации? Причината българското общество трудно да намира своя път и още по-трудно да остава на него, честите грешки и порочната нестабилност се дължи на липсата на качествен национален елит, който да даде посока на нацията и да удържи този курс във времето. Понятието за общо благо, което стои в основата на всяка общност и държавност предполага съгласие на огромният брой членове на тази общност. Двигател на постигането и поддържането на това съгласие е именно елита.
Да започнем от минимумът външни характеристики, които на чисто битово ниво са общоприети за понятието елит в българска среда: Знаят си рода повече от 5 поколения назад, от които последните 3 живеят в града. Имат дипломите на дядо си, баща си и своята. Ходят на църква повече от 2 пъти годишно и почитат големите християнски празници. Имат библиотека в хола, която доминира над останалите мебели. В неделя събират на обяд цялото семейство с децата и внуците. Такива характеристики могат да бъдат прочетени за много от следените „врагове на народа” в отворените наскоро досиета.
Става въпрос за еретично звучащото тогава и забравено днес понятие „човек от добро семейство”. Защото добрите семейства са основата на всеки национален елит.
Най-напред е редно да направим опит да дефинираме понятието национален елит. След това ще дадем характеристиките на които той отговаря. Накрая ще интерпретираме състава и развитието на елитите в миналото.
Националният елит е обществено малцинство, което има познанието, самочувствието и волята да формулира дневен ред на цялата нация, приема за своя мисия осъществяването на националната доктрина и има материалната и политическа възможност да го стори. Мнозинството от нацията следва зададения от елита дневен ред поради споделени ценности и светоглед и поради доверието което има в елита.
Ето няколко задължителни характеристики на националния елит:
1.Той се състои от образовани хора, с богата обща култура, които не мислят ден за ден, а имат хоризонт за бъдещето – могат да си представят как трябва да изглежда страната след 5, 10 или 100 години.
2.Елитът се стреми към нещо, по-голямо от личния интерес, или този на семейството му. Чувства се „стопанин” на обществото и затова общото благо не му е безразлично. Това не е само филантропия, а и чувство за собствена значимост.
3. Елитът е потомствен. Последното не е безусловно. Разбира се, като всяка обществена структура, елитът е динамична система. Различни хора и обществени групи под силата на обстоятелствата се изключват или приобщават към него. Но на-често елитът се състои от хора, израсли в семейства от същата среда. Това на пръв поглед дискриминативно твърдение е съвсем логично – човек, който е материално осигурен и е израсъл в културна среда, който не се бори тепърва за утвърждаване в обществото, е по-вероятно да има самочувствието и нагласата да се ангажира с големите теми на нацията. В някакъв смисъл той облича дрехите на елита още при формирането си като личност.
4. Елитът е материално осигурен. Бедният човек е силно ангажиран със собственото оцеляване. Материалното богатство дава свобода да мислиш за неща по-абстрактни от самия теб, както и ресурс за да осъществиш проектите си. Не е задължително елитът да се състои от свръхбогати, но бедните трудно могат да бъдат активен елит.
5А. Елитът е реформаторски. Въпреки доброто си материално и социално положение, елитът се опитва да формулира такъв дневен ред, който да придвижи нацията и обществото напред. Реформаторската политика е нещо естествено за елита, нещо повече, най-често тъкмо елита има смелостта и самочувствието да приема предизвикателствата на промените.
5Б Елитът е консервативен. Това е безспорно. Той притежава културата и мъдростта да мисли за битието като плод на усилията на предходните поколения и резултат на натрупани с векове мъдрост и опит. Той разглежда себе си като продължител, като брънка от веригата на общественото развитие към по-добро. Той е еволюционен, търпелив и изначално чужд на всяка революционна стихия.
6А Елитът е космополитен и наднационален като изява, а не локален. Ако прочетем историята на кое да е възрожденско градче, ще видим, че в него водещите личности не са хората, чието занятие е на чаршията, а онези, които търгуват с големия град – областния център или столицата. Те имат връзки и контакти извън общността, могат да издействат разрешително за църква, училище или благоприятно решение на някой съдебен процес. По същия начин националният елит се състои от хора с наднационална активност – такива които пътуват в чужбина и съизмерват чуждите постижения с „домашните”, придобиват широта на погледа, амбиция за промяна и познания как да я постигнат.
6Б Елитът е патриотичен. Въпреки своя космополитизъм, националният елит има усещане за ясни граници на общността, към която принадлежи и за чието добруване работи. Той умее да формулира и утвърждава своята национална доктрина, когато се налага и в противоборство с доктрините на другите нации. Пример за неудачно поведение на българския елит е казусът с членството на Турция в ЕС. Българският национален елит би трябвало отговорно и аргументирано да дискутира кое е по-добре за българската нация в дългосрочен план. Вместо това в публичното пространство се коментира преди всичко какви ще са последствията за мира в близкия Изток, дали турците ще са насърчени в ислямизма, правата на жените и малцинствата в Турция… все задачи стоящи пред турския елит, а не пред българския.
7 Елитът е носител и пазител на ценностната система на обществото. Въпреки че включва в себе си хора и общности с различни, дори противоположни възгледи, има един минимум от базови критерии за добро и зло, възпитание, граници на личната свобода, общо благо…, които са обединяващи първо за елита, а след това и за нацията като цяло. В страните с християнска традиция, каквито са всички европейски държави, базовите религиозни ценности на християнството са основа на публичния морал. Това е така дори в обществата, издигнали секуларизма в култ – по – същество хуманистичните ценности припокриват християнските, с уговорката, че там страхът от Бога е заменен с пиетета към изкуствената конструкция на Обществения договор.
8. Истинският елит е универсален. Това е основно и безусловно негово качество. Когато някой принадлежи на даден национален елит, където и да отиде той бива приет от местния елит. Когато отиде в Лондон, се чувства добре сред британския елит, пътувайки по търговски дела в Цариград става естествена част от цариградския елит и т.н.
9. Елитът никога не е маргинален. Той е малцинство от лидери, което определя мнението на мнозинството и повлиява начина му на живот. Неговата обществена функция е да показва модела на поведение, или да задава „модата”. Принадлежащите към елита винаги съсредоточават злобата и завистта на масите, но в същото време последните се стремят да се приобщят към елита, копират поведението и начинът му на живот. По този начин елита, макар и в малцинство, създава обществен вакуум и придвижва обществената енергия по посока на своя дневен ред.
10. Обикновено елитът има културни хоризонти и стил на живот, различен от масовия. Той чете различни книги, гледа различни телевизионни предавания, купува различни вестници и се забавлява по различен начин от масата.
Трябва да разграничим понятието национален елит, което е обект на настоящото изследване, от елитите въобще.
Водещите учени съставляват научен елит, успелите предприемачи – бизнес елит, професионалните спортисти – спортен елит и т.н. Във всяка една област има елити, но те не са безусловна част от националния елит. Ако нагледно си представим обществото с популярната от социологията диаграма „торта”, в която триъгълните парчета са различните професионални съсловия, то националният елит е само най-горния, тънък блат на тортата. Блатове под него са съсловните елити.Поглед назад:
У нас за 150 г. не успява да се утвърди истински традиционен, дълбок елит. Колкото пъти даден социален кръг се задържи на върха повече от едно поколение, исторически обрат променя баланса в обществото и елита загубва своята позиция. Като се започне от индустриализацията и реформите, които отварят османската империя към пазарите на света през първата половина на XIX век, след това Освобождението, което дава тласък на политическите проекти, но затваря огромни пазари, кризата 1913-1918г. и последвалото управлението на БЗНС – това са все силни трусове, които дълбоко разтърсват обществените върхове. Комунистическата диктатура след 09.09.1944г. практически отнема не само статута на заварения елит, но ликвидира физически много отнеговите представители.
Слабото начало.
Още Неофит Рилски и Васил Априлов се оплакват, че дори будните търговци пращат децата си на училище, колкото да се научат да въртят тефтерите в дюкяна. Силното желание на българина да изучи децата си – една от най-положителните национални черти, е строго прагматично: учи се за служба и за лични нужди. Академичната идея „знанието заради самото знание”, родила европейското просвещение, с малки изключения остава чужда на нашите възрожденци. Създава се един „даскалски елит” – хора, които учат колкото да могат да преподават на децата четмо и писмо, срещу което да получат добра заплата. След Освобождението, гладът на младата държава за всякакви що-годе образовани люде, които да поемат администрацията, създава т.нар. „службаши”, – чиновници с минималния ценз за заемане на дадена служба. Образованието отново е строго прагматично – преди всичко начин да си вадиш хляба зад бюро, вместо на полето. По време на Учредителното събрание т.нар. „партия на старите” или консерваторите – повечето синове на богати чорбаджии, получили образование във водещи европейски университети демонстрират ерудиция, държавническа мъдрост и ясни идеи за държавното устрийство, църквата, двукамарния парламент. Тези бели врани много силно контрастират с „даскалите” от доминиращото либерално крило, които с лекотата на популисти се плъзгат по повърхността на модните увлечения на времето.Тъкмо този повърхностен службогонски елит довежда цялата уродливост на политическата система която имаме и днес. Стопанският живот на младата държава не се основава на пазарна икономика в чистия и вид, а много силно се доминира от протекционизъм, монополи, различни кооперативни форми, държавни концесии и други полу-свободни механизми, които превръщат корупцията и партизанщината в норма, a чиновничеството – във водеща обществена сила. Марко Балабанов го нарича „чиновнишки пролетариат”.
Свикнали сме да чуваме, че Търновската конституция е много демократична за времето си, че тя предпоставя пълно равенство, забранява титлите, аристокрацията, ордените…Трябва обаче да си зададем въпроса, защо Русия, която в края на XIX век е може би най-авторитарната държава в Европа, дава такива демократични свободи на българите, за каквито нейните собствени поданици не могат и да мечтаят? Защо в страната с най-стара демокрация – Англия, с нейните хилядолетни традиции общото избирателно право е налице чак след първата световна война, а в неопитна България, довчерашна османска периферия от самото начало всеки пълнолетен мъж гласува преди да може да чете. Тази конституция не работи добре. Затова през повечето време е суспендирана, нещо повече – стабилност и икономически възход България има най-вече по време на т.нар. „лични режими”, когато конституцията е частично неутрализирана. Не е ли тази прекалена либералност на Конституцията бомба, заложена от Русия, за да попречи на израстването на самостоятелен устойчив български елит? Различен прочит заслужава още една пропагандна парадигма за първата ни конституция: По силата на Берлинския договор българския княз е васал на турския султан и тъкмо заради този статут, а не заради друго е лишен от правото да дава титли и да учредява ордени. Конституцията на княжеството само кодифицира тази изрична клауза от договра. В последствие първо Александър I, а после и Фердинанд умело заобикалят ограниченията, учредявайки ордена „За храброст” с кавалерски статут (а не като награден знак, както предвижда договора), след това и цяла система от държавни отличия. В епоха, в която европейските монархии все повече губят почва, създаване на нобилитет без традиция е загубена кауза и Фердинанд I си дава ясна сметка за това и не прави опит за въвеждане на титли.
Офицерският корпус е единствената достатъчно голяма социална група, които устойчиво е част от признатия елит през целия период 1878-1944г. Това не е случайно – високият престиж на военната професия, защитен в няколко последователни войни, стабилността на общественото положение по отношение на политическите ветрове, както и ясните граници между офицерите и останалите съсловия, правят статута на офицерите висок, въпреки непретенциозния произход на повечето от тях. В лишеното от аристокрация българско царство, офицерите заемат всички онези дворцови и държавни длъжности, които в европейските монархии по традиция се заемат от представители на благородната каста. Висшите офицери присъстват силно в почти всички правителства, както и в дипломатическите представителства на България в чужбина. Нещо повече – огромна част от министър-председателите на страната, министрите, политическите лидери, университетските професори, културни дейци, както и известните лекари, архитекти и учени – на практика почти целия държавен елит са възпитаници на Военното на Негово Величество Училище или Школите за запасни подпоручици. Тази тема заслужава отделно, цялостно изследване.
Трагедията на България е, че през последните 150г. няма период, в който три поколения от елита да градят последователно, без да фалират, да емигрират или да претърпят политически репресии.
Днес ни се струва, че „олигархията” е долна и негодна, ножа и хляба са в ръцете на лошите и това няма да се промени. Всъщност ако отправим един критичен поглед в миналото, ще видим, че и началото на старите елити не е морално безупречно.
Чорбаджиите на балканските градчета от 18-ти и началото на 19-ти век откупуват дължимия данък на цялата община, срещу което получават правото да го съберат от населението. Това те често правят със силови методи и натрупват значителни състояния. Това е първото поколение български елит.
Когато под натиска на световните събития империята се реформира и отваря към търговия и производство, само част от стария бегликчийски фамилии успяват да се приспособят към новите условия. В елита навлизат замогнали се занаятчии от еснафа или прекупвачи на занаятчийска продукция. Често те забогатяват като корумпират висши османски чиновници, срещу което си осигуряват права на изключителни държавни доставчици на гайтани, аби, шаяци, месо и земеделски продукти. Този търговски елит бързо разгръща своята мощ и отваря кантори във всички точки на империята на три континента. След освобождението обаче, огромния османски пазар става труднодостъпен и много от търговските магнати бързо губят позиции.
Появява се нов елит – „Строителите на съвременна България”. Първите състоятелни хора забогатяват, като изкупуват на безценица имотите на изселените турци или поемат държавни поръчки за изграждащата се българска инфраструктура. След като основите на държавата са поставени, започват амбициите и възхода, преследването на националния идеал. Новият елит от този период също не минава без своите интриги – държавни заеми, военни поръчки, наричани в тогавашната преса „гешефти”. Този елит претърпява тежък морален и финансов удар с кризата от 1913-1918г.Виждаме, че предишните елити далеч не са идеални, морално неукорими или безкористни, напротив, за тях са характерни всички недъзи на днешния ден. Въпреки критиките и обвиненията обаче, у стария елит има някакъв „неснижаем остатък” общи ценности, национално чувство и грижа за общото благо, които превръщат грабежа в градеж. Ако отворим архивните вестници от началото на миналия век, ще прочетем потресаващи неща за богаташите от онова време – състоянията на Губиделникови, Бурови, Чапрашикови, Палавееви и другите емблеми на просперитет са обект на постоянни спекулации и обвинения в корупция. Но в същото време сградите, парковете, железниците, вец-овете, които тези хора построиха и днес са най-красивите (там където са останали) и се надсмиват над алуминиевия кич на днешните новобогаташи. Тези хора, забогатели агресивно и в мътна вода, се превръщат в елит, който управлява, къде повече, къде по-малко успешно съдбата на нацията. Полагат усилия за постигане на общите национални цели и в много отношения успяват.
Последният опит за възникване на елит е от средата на 30-те години, когато България отхвърля ограниченията на Ньой и започва бърз военен, обществен и икономически възход, който дава ново самочувствие на българите и окриля надеждите за национално обединение.
Стефан Попов нарича този последен опит „Третото поколение”. То наистина е на прага да се превърне в качествен национален елит. Третото поколение е безспорно най-подготвено от всички до тогава, най-близо е до световния стандарт за елит. Веднага след Освобождението младото княжество изпраща по-будни младежи да учат в Москва, Бърно или Лайпциг и те се завръщат като възпитаници на дадена европейска школа, но в същото време остават тясно ограничени от рамките на страната в която са учили. За разлика от своите бащи, елитът на третото поколение е наистина космополитен – те учат, специализират, пътуват, живят и творят в по няколко столици, обикалят цяла Европа и усвояват нейните културни постижения в тяхната цялост и многообразие. Уви, комунистическата диктатура от 09.09.1944г. слага жесток край на това последно усилие.
Елитът по времето на комунизма е съвсем отделна тема, доколкото той се формира на съвсем различни принципи и при несъпоставими условия. Затова той няма да бъде обект на настоящото изложение.
Елитът на прехода, доколкото го има е прекалено нов за да може да бъде анализиран цялостно и обективно. Коректно би било да се полемизира неговото начало, доколкото все пак отстои на 20 години. Времето показа, че представителите на старите буржоазни елити не успяха да се впишат пълноценно в новите реалности. Тежкото преследване на което са били подложени в продължение на половин век и принудителната маргинализация са довели до загуба на много от социалните инстинкти. Дори началото на опозицията в България бе поставено с решителното участие на реформаторски настроени функционери на късната социалистическа интелигенция, докато старата буржоазия имаше по-скоро носталгично-декоративна роля. В последствие се доказа, че значителна част от публичните личности на прехода дължат успеха си на връзки с комунистическите тайни служби, т.е. обществения им статут е плод на дирижирани от режима процеси, а не на естествено утвърждаване.
Развитието на информационното общество от последните десетилетия промени цялостната рамка на мислене за елита и отвори нови пътища за неговото формиране. Неизбежната глобализация все повече стеснява пространството на националните елити и развива мрежата от локални, тематични и професионални елити. Все пак да очакваме, че националните елити ще изчезнат е наивен футуризъм. В човешката общност винаги ще има група хора, които съхраняват и олицетворяват ценностния модел на нацията и артикулират дневния ред за достигане до общото благо. Информацията и демокрацията само правят достъпа до групата на елита по-бърз и лесен за онези, които имат амбицията, смелостта и ценностната нагласа да го пожелят.
Статия в сп. „Християнство и култура“ , бр. 40 /2009г.(гл. редактор на броя проф.Калин Янакиев)
- Кораб с български туристи потъна в Охридското езеро – национален траур
Пътнически кораб с около 50 души на борда е потънал по обяд в Охридското езеро, предаде агенция МИА.
Корабът „Илинден“ потънал на около 200 м от брега, малко след като потеглил от пристанището на Охрид. Плавателният съд пътувал за манастира „Св. Наум“.
Инцидентът се случил между местностите Лагадин и Елешец в източния край на Охридското езеро. Според очевидци, цитирани от БГНЕС, корабът потънал много бързо. Времето е било тихо.
На борда по първоначална информация имало около 50 туристи и екипаж. Според кореспондента на агенция „Фокус“ в града повечето са българи.
БНР се свърза с македонския гражданин Любчо Куртелов от Охрид, който съобщи, че автобусът, превозвал българските туристи, повечето пенсионери, е с пловдивска регистрация – РВ0231ВТ.
Кметът на Пирдоп Антоанета Илиева каза, че автобусът е бил на фирма „Клюнчев ЕООД“ от Димитровград.
На помощ на пострадалите първо са се притекли хора от близкия автокъмпинг, които с лодка успели да спасят част от тях. В близост са били два други туристическа кораба и те са помогнали за спасяването на туристите.
Няма официално потвърждение за броя на жертвите и пострадалите.
Загинали са поне 20 души, но цифрите постоянно се променят. Няма официална информация за националността на всички жертви.
Капитанът на кораба е жив.
Противоречива е информацията как се е случила трагедията. Телевизия А1 съобщава, че корабът е потънал, но според очевидци той е бил стар и се е разцепил на две, след което бързо бил погълнат от водата. Според друга версия „Илинден“ се е обърнал.
БГНЕС цитира министъра на отбраната на Македония Зоран Коняновски, според когото причината за инцидента вероятно е по-големият брой пътници. Корабчето е регистрирано за 45 души, но в него е имало 53 души.
Плавателният съд е имал документ за техническа изправност, валиден до 23 май 2010 г., но е бил стар.
Министърът без портфейл Божидар Димитров каза за БНР, че се е свързал със свои приятели в Охрид, които са на мястото на трагедията и те са му казали, че туристите са били на стар граничен катер, износен, с много тънка обшивка.
В спасителната операция участват водолази. Ангажирани са всички линейки, с които разполага службата за спешна медицинска помощ в Охрид.
Спасените туристи са откарани в хотел „Метропол“. Трима са били прегледани в болницата в Охрид, само една жена е останала под лекарско наблюдение.
Говорителят на Министерството на външните работи (МВнР) Драговест Горанов каза за БГНЕС, че официална информация за трагедията може да се очаква най-рано тази вечер.
Създаден е кризисен щаб под ръководството на зам.-министъра на външните работи Милен Люцканов. Министерството е открило гореща телефонна линия, на която може да се получи информация за инцидента. Номерата са два – 02/948 30 03 и 02/948 20 05.
Премиерът Бойко Борисов разпореди правителственият самолет ТУ-154 да излети незабавно за Охрид, за да прибере оцелелите български туристи.
„Проведох разговори с македонския премиер Никола Груевски, за да бъде оказана максимална помощ на пострадалите. Разпоредих на правителствения самолет да излети за Охрид и да прибере оцелелите туристи. За Охрид ще замине и зам.-министъра на външните работи Марин Райков“, заявил за „Фокус“ министър-председателят.
За Македония беше изпратен и специализиран медицински екип, в който има реаниматори, хирурзи, травматолози, психолози и медицински сестри.
Президентът Георги Първанов е отменил всичките си ангажименти днес и утре. С премиера Борисов са обсъдили обявяването на ден на национален траур.
В Пловдив бяха отменени всички чествания по повод годишнината от Съединението.
Знамената пред сградата на общината ще бъда свалени в знак на траур. Обмисля се отменянето на тържествената заря.
Вместо празнична литургия пловдивският митрополит Николай ще отслужи заупокойна молитва.
Скопие обяви 6 септември за ден на национален траур. На мястото на трагедията са премиерът на Македония Никола Груевски, президентът Георге Иванов и няколко министри.
Македонският министър на транспорта Миле Янакиевски е подал оставка.
Източник: БТА и Вести.бг
- Алексей Петров проговори: 10 министри на “Станишев” са корумпирани
10 министри от правителството на Сергей Станишев са корумпирани. Това обяви в интервю пред “Труд” бившият съветник в ДАНС Алексей Петров. Преди три дни той напусна агенцията и обяви, че повече няма да мълчи, когато не е съгласен с действия на премиера. Според Петров имената на корумпираните са оповестени в доклад на ДАНС, с който е запознат и министър-председателят Бойко Борисов.
“Новият премиер е ориентиран не по-зле от мен, защото му е предоставен докладът на ДАНС. Аз съм доволен да чуя, че части от тоя доклад се оповестяват от неговите министри по телевизията. Само не ме питайте за броя на корумпираните, че ако ви кажа – има 10 бивши министри в доклада! – може да се уплашите. Всеки, сдобил се с власт в последните 20 години, се е корумпирал”, твърди бившият командос. Според него агенцията си е свършила работата. “Процесите в правоохранителната система се движат. Чадър над никого не е имало. Нека Бойко продължи”, казва Петров.
“Аз смятам да бъда опонент на Борисов. Ние с него сме били неведнъж опоненти – в спорта например. Неведнъж в трудни моменти сме си помагали – аз на него повече, той на мен по-малко… Сега той е премиер, но и аз съм минал през житейска и професионална школа, която ми позволява да му опонирам на ниво”, твърди бившият офицер от ДАНС.
“Хората в България имат достатъчно страхове в момента – за кризата, за заплатите, за пенсиите… Каквото и да кажа, едва ли повече ще ги уплаши. А и нямам за цел да плаша някого. Но аз май че съм от първите – по азбучен ред може би – който се опитва да каже на Бойко, че нещо бърка. Знам, че като правя този опит, притеснявам доста хора. Напразни са обаче притесненията, че ще злоупотребя с информацията, която съм придобил по време на служба”, уверява бившият агент.
Първият съвет, който бившият офицер от ДАНС дава на премиера е да свали лихвите по кредитите. “Не може в България да има 10,5% лихва по кредитите, при условие че нормата на печалбата е 7-8 на сто. В момента, в който свалиш лихвите, икономиката на България ще се раздвижи. Това е първото, което трябва да направиш за доброто на страната ни. Другото е после. Има време да се правиш на полицай, да хващаш крадците от старата власт…”, казва Алексей Петров, който освен бивш командос е и доктор по икономика.
Когато централната банка сваля лихвите, не може търговските банки да ги вдигат над 10%. Във властта на премиера е да вземе мерки за сваляне на лихвите по кредитите и за финансиране на стопанската дейност на фирмите у нас, смята той. Ако Бойко не свали лихвите, той рискува държавата да влезе във фалит, твърди Алексей Петров.
Бившият спецагент разкрива, че ДАНС като структура е проект от времето на царския кабинет. Той си има автори – екип от експерти, в това число 3-ма професори от 3 университета. Тяхната идея била да се създаде инструмент за координация на институциите и информацията, която получава за нуждите на управлението министър-председателя. “Станишев одобрява тази идея, която получава в наследство. Сега се говори, че той е създал ДАНС като алтернатива на ръководеното от Румен Петков МВР. Може и така да е. В научния проект за ДАНС има и такъв аргумент: премиерът да не е в плен на огромната информация, с която разполага министърът на МВР”, обяснява Петров.
На въпрос дали ще оцелее старото му приятелство с Борисов, ако му кажете всички тези неща бившият офицер отговаря: “Приятелството в случая не върши работа. Бойко е сръдлив и мнителен. Ние сме спорили неведнъж и в миналото, което може би ни е помогнало да се развием. В спора за ДАНС аз съм непреклонен: за 1,5 г. от създаването си тази агенция се развиваше добре, по европейски. Боя се, че ще направи завой назад под ръководството на Драшков. Според него, ако премиерът иска ДАНС да е спокойно работеща агенция, трябва да я дистанцира от Драшков и неговия кръг.
Петров отрича да е следил или подслушвал журналисти. Той твърди, че не му се е налагало да се запознава с това оперативно дело. Чул Драшков да казва в медиите, че Сертов е подписал за “Галерия” докато бившият говорител на ДАНС Зоя Димитрова отрече. На въпрос кой лъже от двамата бившият командос казва: “Зоя не лъже.” Според него е хубаво делото да се разсекрети изцяло, но това не може да стане, в него се съдържат лични данни. Ако се разсекретят само части, то ще си е жива манипулация, смята Алексей Петров.
Бившият офицер смята, че няма нищо лошо ДАНС да установи контрол върху контрабандните канали, особено ако ги пресуши. Петров не отрича, че познава Маргините и Златко Баретата и казва: “Може и кафе да сме пили”. “Бяхме колеги с Пламен и Ангел при баретите. Говорили сме неведнъж, че никой не е безгрешен и всеки си плаща за грешките. И аз включително. Те знаят как е да представляваш институция. Нищо лично”, заявява бившият командос по повод познанството си с т.нар. братя Галеви.
На въпрос дали е простил на бившия вътрешен министър Румен Петков, че го е осветил като агент под прикритие Алексей Петров отговаря: “На Румен това е най-малкото, което трябва да му се прощава. Истината е, че след като каза за мен, той ми предложи висок пост в МВР. Но аз избрах ДАНС, понеже беше нов проект. В ДАНС пък ми предложиха да избера: екипа “Сертов” или кръга “Драшков”. Избрах по-непознатия за мен Сертов, защото при Драшков опитаха да ме вербуват за неясни цели. А аз работя за държавата”. Накрая Алексей Петров уверява, че сега мястото му е в науката. Не е нужно да заемаш висок пост, за да играеш важна роля, смята той.
www.vsekiden.com
- Не вярвайте на очите си! (видео)
Рожденият ден на Вежди Рашидов – 14 декември 1996г.
Използван е архив на предаването „Как ще ги стигнем…“
- Медии ли са, да ги опишеш
Написано от Георги Александров
Не харесвам Стефан Гамизов. И за това си имам причини – още първите му публични изяви преди около 2 години бяха много нагласени. В България всеки втори нашенец има какво да каже пред медиите, но от сутрин до вечер по телевизии и радиа, а и по вестници и списания, се изявяват десетина избрани герои. Доста дълго съм работил в различни медии, за да знам, че няма как да се появиш във вестника или на екрана, ако някой не е платил или не е използвал други властови лостове, за да те поканят. Та Гамизов някак си се пръкна от нищото и започна да раздава морални оценки, без да е ясно какви са му заслугите да бъде съдник и което е по-важно, кой стои зад него. Но когато този човек казва истини, не мога да си изкривя душата и да не ги отбележа. А в последната си пресконференция, дадена миналия понеделник, той наистина каза много точни и ясни неща както за управляващите сега, така и за морала въобще на родния политически елит. Изнесе и куп потресаващи факти за корупция и буквално ограбване на българския данъкоплатец от енергийната мафия.
Какво беше учудването ми, когато на следващия ден нито една голяма българска медия не отрази казаното на тази пресконференция. Сутрешните блокове на телевизиите, иначе размитащи за скандали и караници, този пък си глътнаха езика и се захванаха с проблемите на водоснабдяването в Дивдядово. Вестниците още по-срамежливо нищиха какво ли не, само не и казаното от Гамизов. Дали пък тези 120 милиона лева, присвоени от един от енергийните босове на нашето време, са незначителна сума, та не си струва да й се обръща внимание? Едва ли. Тогава какво се случи? Има само две възможности, в които скандални разкрития, засягащи цялото общество, не се появяват в средствата за масово осведомяване. Първият, когато живеем в тоталитарна държава, която контролира всичко и изнесеното може да засегне някой от управляващите. И вторият, когато живеем в крайно корумпирана държава, където срещу обещание за реклама или друг начин за даване на пари, темата става табу. Кой случай имаме в България, оставям сами да прецените. Тук обаче думата е за медиите. Както каза Гамизов, у нас се имитира капитализъм и пазарна икономика. Бих разширил думите му и за медиите – у нас се имитира свободното слово. Обществена тайна е, че няма независими издания или електронни медии, а и откъде да се вземат те, след като парите в този сектор от години са мръсни и идват тук, за да бъдат препрани. Вижте кои са собствениците на български медии днес, както и тези, които ги управляват. Хора, развиващи някакъв бизнес и следователно зависими от взаимоотношенията си с колеги и партньори, а и с държавните институции. Политически обвързани личности, които правят услуги на всяка власт, само и само да се докопат до благите обществени поръчки или друг вид подаръци, при които печалбата стига и до 200 процента. За връзките с ДС от Живково време да не говорим. Разследващата журналистика у нас се прави единствено и само по поръчка и след като някой даде на някого едни документи, по които да се направи съответния материал. Скандалите също не са разрешени без изричната благословия на собственици и главни редактори. Можеш да пишеш свободно само за семейни драми, при които няма намесени видни имена на политици или бизнесмени. Разрешено е да пускаш материали, стига да не засягаш нечии интереси. Всичко останало също е разрешено. Например това лято няколко месеца една от големите частни телевизии по N пъти на ден тероризираше зрителите си, сред които и немалко деца, с анонси като „Още един труп тази вечер“ и „Поредният масов убиец ще бъде закопчан“. Сериалите, които въпросната телевизия излъчваше, бяха откровено садистично-реалистични, а времето, отделено за тях бе от 20 до 23 часа. То не бяха трупове, кръв, дисекции на разчленени човешки тела, убийства и какви ли не престъпления, които само един болен ум може да измисли. Това може – разрешено е. Но да разкажеш за енергийната мафия, която наистина, както каза и Гамизов е безскрупулна, интересуваща се само от печалбите си и пет пари недаваща за многото българи, които живеят мизерно – това е табу. Вестници, които претендират, че ни съобщават новините, такива, каквито са, също избягнаха темата. Изключенията се броят на пръсти – два сайта, една кабелна телевизия. Може и да пропускам някого, но едва ли пропуснатите са много.
Стефан Гамизов обеща още разкрития през първата седмица на септември. Но при ситуацията след първата му пресконференция, те едва ли ще станат обществено достояние. Медиите услужливо ще замълчат, и ще ни занимават с поредния случай на спонсорство за лечение на дете или пък мизерията на пенсионери в малко българско селце. Връзката обаче между корупцията в българската енергетика и липсата на пари за лечение на деца и за възрастните хора е пряка и очевидна. Няма кой да я види, няма и кой да я покаже на обществото. Ние сме „на ужким“ свободна и демократична държава, със свободни медии и право на всеки да изрази мнението си. Добре, че го има Интернет, та все нещичко се промъква до съзнанието на по-търсещите и мислещи хора. Иначе медийните групи и кръгове, които се знаят от всички, държат за съжаление монопола за достъп до информацията. И го използват безскрупулно за собствена изгода. Но и ние сме си виновни, като купуваме и насърчаваме да излизат подобни издания, като гледаме подобни телевизии и разрешаваме и децата да гледат. Днес повече от всякога се чувства липсата на гражданско общество, на неговите структури, които в други страни правят всичко за доброто на обществото. У нас всяка коза на свой крак, както казва народът. С тази логика сме издържали петстотин години липса на собствена държава и институции. Колко обаче ще издържим в условията на подобна масова корупция и липса на елементарен морал е въпрос без отговор – засега.www.forumat-bg.com
- Основният лихвен процент падна на 1,57%
От днес основният лихвен процент е 1,57%, съобщи днес Българската народна банка (БНБ).
Понижението на лихвения процент е 0,14% в сравнение с миналия месец.
Това е най-ниското ниво на основната лихва в страната откакто централната банка води такава статистика – 1991 г.
В началото на 2009 г. основният лихвен процент беше 5,17%, но през февруари той се срина на 3,92%.
Низходящата тенденция продължи през следващите месеци, с изключение на леко повишение през април и юни.
Основната лихва беше 3,49% през март, 3,53% през април, 2,27% през май, 2,35% през юни и 2,24% през юли. В началото на август основната лихва падна под 2% – беше намалена на 1,71%.
БНБ съобщи и че темпът на нарастване на кредитите продължава да намалява. Ръстът на фирмените заеми към края на юли е под 10% на годишна база – 7%.
За една година кредитният портфейл на корпоративния сектор беше 32,2 млрд. лв., увеличение от 2 млрд. лв. за една година.
Източник: БНБ
- Дянков: Сивият сектор не е 10-20, а 90%
„В агенция „Митници“ ще има много промени и още до края на седмицата ще се види как е организирана работата. Хората, които пречат, ще бъдат извън системата“, заяви финансовият министър Симеон Дянков пред Би Ти Ви.
„Само за седмицата губим по едно перо 12 млн. лева, а за година – над 650 млн. Като прибавим и другите пера, какво става? Фирмите си мислят че сме спрели всичко това за ден или седмица, но ще го правим всеки ден.
Като го направихме за зеленчуците на Кулата, паднаха с 60% незаконно внесените от Македония. Така за седмица видяхме, че сивият сектор не е 10-20, а 90%“, категоричен бе Дянков.
„С Бойко Борисов и Ваньо Танов говорихме за митниците през уикенда. До края на седмицата директорът на митниците ще даде плана за софийската митница, после на Пловдив и т.н. Така ще бъдат разпределени и хората.
Борисов каза да се действа бързо, защото течът в митниците е огромен – 4 млрд лева. Икономическа ситуация в средата на следващата година ще се подобри, няма да замразяваме пенсиите и ще ги вдигнем още от 1 януари, за което ще са необходими 220 млн. лева. През юли вече съм убеден, че ще имаме по-големи възможности“, добави той.
„За мен най- важният проблем в „Информационно обслужване“ е, че там не се работи по най-важното – електронно правителство. Дори получих доклад от тях на хартия, а не по мейл. Там работят 850 души, от които 300 са програмисти, а 450 са администратори“, коментира финансовият министър.
„Назначаването на ген. Атанас Атанасов за ръководител на „Информационно обслужване“ няма да се случи – ще бъде назначен специалист по електронно правителство. Там трябва да работят цивилни, а не генерали“, каза Дянков.
„В момента в България има десетина-двайсет агенции, които са съсредоточени в София. Ще ги закрием и част от услугите ще се изтеглят от София, за да не стоят чиновниците само зад бюрата и да си говорят, а да отидат по провинцията и да извършват услугите“, обясни бъдещите планове той.
„Реформите трябва да станат в първите дни на управление – това съм го научил в Световната банка. Аз се занимавам само с реформи, а на премиерът работата е да изчисти това, което пречи. Борисов иска да закрие Енергийния холдинг, защото той не си е вършил работата“, подчерта Дянков.
„В Енергийния холдинг не знаят да работят с финанси или се правят, че не знаят. 4 млрд. лева се губят в енергетиката, но за в бъдеще ще ги спрем.
Над милиард е изхарчен за АЕЦ „Белене“, и то главно за консултантски услуги. А като идете в „Белене“ ще видите една поляна. 400 млн. евро са платени за консултация как от бетон да стане отново поляна. Всеки 5-6 години от поляна става бетон и след това обратно“, описа ситуацията Дянков.
Източник: VESTI.bg