Авторски
- Сергей, обади се!
Галя Горанова „Сега“
Вместо да плаши противника с Брюксел, бившият премиер да обясни защо толерираше повсеместната корупция по най-високите етажи на властта
Симпатичната Звездичка нещо се скри от небосклона на столетницата през последните седмици. Закачливият й билборден зов „Сергей, обади ми се!“ бе заменен от строго апаратния призив на Румен Петков „Сергей, защити ни, бе!“. От пленуми, заседания и вестникарски излияния пък висши кадри на столетницата нетърпеливо подканят „Сергей, иди си!“. Докато ехото от Бузлуджа безмилостно им отвръща „Ако би бегали, да мрем по-добре…“.
През това време от всяка врата на Министерския съвет се сипят чудовищни разкрития за разюздана корупция във властта. На Батко сливенският юначага Гагаузов си ремонтирал ведомството за 42 милиона лева. Социалната министърка Масларова пък наляла 18 милиона за потягане на сграда в Стара Загора. Ще речеш, че МРРБ е Версай, а старозагорското поделение на МТСП – поне Лувърът! От две само заменки на горския Стефан Юруков лъснаха щети за 3.5 млн. лв. Да не говорим за безумието с правителствените самолети на изплащане за 42 млн. лв. парчето, които са чифтето пищови на голия държавен тумбак! Само до тук данъкоплатецът е ужилен със 105 млн. лв.! В сметката не влизат разбойническите далавери в земеделието, ловните стопанства, подарените земи на опитните полета, обръчите в екологията, енергетиката и пътната инфраструктура, загубените милиарди от ДДС, митническите измами, военните сделки и пр. И това е само връхчето на корупционния айсберг.
Докато вестниците се надпреварват в мазохистично преследване на изчезналите държавни милиони и сочат с пръст виновниците Гагузов, Мутафчиев, Масларова, Юруков, Орешарски, Чакъров, Цветанов, Кабил (списъкът е неизчерпателен)…, Сергей мълчи. Народът жадно поглъща закъснелите обяснения за мизерния си хал, гневно цъка с език и чака отговор на въпроса – защо. Бившият премиер обаче все тъй оглушително мълчи. Не гъкват и попечителите му от съветническия кръг, за който се разбра, че реално иззел премиерските функции.
Онзиденшните закани на Станишев как БСП щяла да се жалва на Брюксел, че й чистят кадрите от администрацията, не се брои. Понеже състоятелни аргументи в защита на провежданата политика не се чуха. Кънтят на кухо и опитите за самозащита на компрометираните министри. Жалки изглеждат и заплахите със съд срещу чистачите на Авгиевите обори. Удивително нелепи са жестикулациите на уличените в престъпления. Ала няма кой да им се притече на помощ. Станишев мълчи, както мълча Костов след политическото си падение. Безмълвието му отеква като направени пълни самопризнания, като безропотно приемане на присъдата. Навярно чака съдебно потвърждение на своята невинност, както винаги е ставало досега. Снишил се е, докато дойдат първите оправдателни присъди за Гагаузов, Юруков и сие, както стана с Божков, Костов и Софиянски навремето. Тогава вече може и да се разприказва. Особено като се има предвид кой кадруваше активно в съдебната система през последните години…
Само че хората искат отговори тук и сега. Ако е чист, да излезе пред тях и да се защити. Да каже защо благослови неизгодните заменки, защо му трябваше да адвокатства на скандалния бартер с Ирена Кръстева за сградата на НАП, не знаеше ли колко зловредна политика се провежда в земеделието и по каква причина изпрати с благодарности Батко от пътния фонд. Мълчанието издава гузна съвест.
Сергей, обади се! Но не на Звездичката, този път… Пиарът май нещо не свърши работа. Обади се на разочарованите си редови съпартийци, на пенсионерите, на потърпевшите от доплащането в болниците, на хилядите безработни вследствие на „подминалата“ ни криза. Разясни им онова засуканото изречение за рекордния икономически растеж, дето ни гарантирал финансова стабилност и за чуждестранните инвестиции като форма на манна небесна за икономиката.
Но покрай дежурните лакардии за пред западната преса, моля те, да кажеш вярно ли столицата ще се мести в Дръндар предвид цените на метър водопровод в селото и появата на нещо като дворец по онези места. А също и защо магистралите трайно заседнаха в сърцето ти и никога не се превърнаха в реалност. Твърдеше, че сбъдваш мечти покрай изборите, ама чии точно? Ще трябва да отговориш и на въпроса защо ти трябваше да ставаш премиер, като се видя, че други разпределят финансовите порции към фирмите. И как така се получи, че най-скандалните другари попаднаха в челото на партийните ти листи, а днес са имунизирани парламентаристи. Или и за това не си знаел? Абе, ти вземи се обади, пък то въпроси – колкото щеш!
- Българин – трета националност в Малта
Последен доклад на Евростат показва, че увеличаването на населението на Малта се дължи на заселването на хора от други страни на ЕС, сред които много българи.
Населението на малкия средиземноморски остров се е увеличило с 3340 души и е достигнало 413 хил. души, като най-много заселници са от Великобритания, следвана от България.
Проучването на Евростат показва, че най-често срещаната националност на острова е, както би могло да се очаква, малтийската, следвана от британската /4100/, индийската /932/ и българската /763/.
Данните на местната статистическа служба, цитирани от вестник „Таймс ъв Малта“ показват, че най-много заселници на острова са дошли от страните-членки на ЕС.
Отделен доклад на европейската статистическа служба Евростат показва, че най-много имигранти са дошли от Великобритания с 1396 души, следвани от малтийци, завърнали се от чужбина – 1171 души и на трето място са пристигналите от България заселници – 444 души.
Данните на европейската служба показват, че независимо от факта, че Малта е най-гъсто населената страна в ЕС, тя продължава да приема огромен брой имигранти на глава от населението и е на второ място в блока по този показател.
Малта е втора след Люксембург с 22 имигранти на хиляда души население, като изпреварва Кипър със 17 души на хиляда и съседна Италия с 9 имигранти на хиляда души.
Като цяло населението на Малта се е увеличило с 6 души на хиляда само от имиграция през миналата година.
www.kafene.net
- Емил Димитров Ревизоро за смяната в митниците
Интервю на Емил Димитров, бивш директор на Агенция „Митници“ за „Хоризонт“
Водещ: „Светът е всичко това, което ти се предлага, докато животът е просто малкото, което успяваме да си откраднем от него“. Емил Димитров-Ревизоро. Това е от твоя книга, нали така?
Емил Димитров: Да.
Водещ: „Аз си взех от него само едно – елементарното желание на нормалния човек да не мълчи, да не търпи и да прави онова, която смята за правилно.“
Емил Димитров: Има и още едно изречение, само ако позволите. „Истината винаги излиза наяве, но когато никой вече няма нужда от нея.“
Водещ: Да, спомням си го това изречение и за съжаление, е вярно.
Емил Димитров: Радвам се, че поне вие сте прочели тази книга, защото много хора я ползват като учебник. Хубава е. Минало е.
Водещ: Добре. Да започнем с корупцията, което, едва ли има някой наивник сред политиците или сред нас, аз винаги разграничавам политици и други, които да си мисли, че корупцията може да бъде изкоренена, да бъде свършено с нея. Хайде да говорим и с имена даже!
Емил Димитров: Ами много е трудно наистина, но…
Водещ: Поне с прякори – Цайса, Марадоната. И премиерът говори така. Шперплата.
Емил Димитров: Е да, те говорят. Ами може би трябва да обсъдим защо се наложи тази цяла смяна. Години наред икономиката ни беше във възход – и световната, както и нашата. Петролът се вдигаше, енергогоривата. Едно е на 20 долара барел да начислиш ДДС, едно е върху 160. И затова дълги години парите стигаха. Т.е. колкото и да се крадеше в митниците и по другите отсечки…
Водещ: А се крадеше.
Емил Димитров: … в бюджета влизаха пари. И парите стигаха. Но при сегашната ситуация…
Водещ: И за партиите стигаха и за хората…
Емил Димитров: За всички имаше. В момента сме в криза – и световна криза и у нас криза. И изведнъж всичките проблеми, които бяха натрупани с годините в приходната администрация, най-вече в митницата, сега излязоха с голяма сила. Това е едната причина, нали – парите не стигат, която е много основна и много важна. А втората причина, за да се случат сега тези начало на промени някакви може би, защото все още няма реални промени, започва се, но е началото.
Това е мнозинството българи, които със своя вот преди един месец, казаха: „Не искаме корупция. Искаме по-малко да се краде, искаме нещо да се направи”. И те решиха, че тези, които до момента са управлявали, не ги задоволяват и дадоха вота, гласа си, доверието си на ново парламентарно мнозинство. И то беше избрано точно това да свърши. Ако то не ги направи…
Водещ: И едно от първите неща на новите управляващи е борба срещу корупцията в митниците.
Емил Димитров: Ами самата смяна е знакова. Но има един проблем. ако няма да се прави нищо в тази област, то тогава можеше да си остане старото мнозинство. Така че аз съм убеден, че тези стъпки ще бъдат направени. Зависи до каква степен – дали напълно, дали частично, но това е вече политическото решение. Защото, разбирате ли, ако нищо не се прави, то можеше спокойно старото мнозинство да си остане на власт и то да не прави нищо. Така че този проблем, който е, хората трябва сега да се уверят, че наистина има борба с корупцията…
Водещ: Как да се уверят хората, че…
Емил Димитров: А няма подмяна само на имена и на практика.
Водещ: Ето, тези дни министърът на финансите – вицепремиерът Симеон Дянков и ген. Ваньо Танов, надявам се да се чуем, ако не днес то следващите предавания, с ген. Танов, започнаха едни по-внимателни обстойни проверки, обикалят страната.
Емил Димитров: Вижте, с проверките малко е по-сложен въпросът. Искам да ви кажа, че в последните дни се получи един малко лош знак за системата.
Водещ: Защо?
Емил Димитров: И ще ви кажа защо. Първо, България вече няма тези граници, които преди ги имахме. Не можеш да отидеш на Дунав мост и да кажеш: „Хванах в един рейс контрабанда“. Не за друго, тя наистина е контрабанда, но тя не е пусната там, а е пусната на Капитан Андреево.
По същия начин можеше под Айфеловата кула, на Берлин или в Лондон на „Трафалгар“ да заловим рейс с някакви стоки, търговски количества в товарния отсек. Не трябваше да са виновни французи, немци или… Виновна е турската граница и нашия контрол, който, ние сме външна граница на ЕС, го е допуснал. Това е по-малкият проблем. Другият е, че 70% от приходите идват от енергоносители. Т.е. на всеки 100 лв. 70 лв. в бюджета влизат от енергоносители. А от тези куфарни търговци…
Водещ: Енергогорива, така ли?
Емил Димитров: Те са общо. Нека да бъдат енергогорива. Но на всеки 100 – 70. А тези куфарни търговци носят 1-2 стотинки в бюджета. Нека да станат 10 стотинки, нека да стана левче, но през това време ресурсът, който отделяш….
Водещ: Това за краставиците и доматите ли?
Емил Димитров: Ами разбира се. Този ресурс, който отделяш натам, да не пропуснеш някой танкер. Т.е. ако трябва да се ходи някъде, трябва да се ходи на нефтопристанището, да се види замерната станция как мери. Това е бензиноколонката на държавата. Ако някой ще прави ефективен контрол, трябва да види точно тези 30% контрабандни горива, които дават огромните приходи в бюджета, огромното ДДС.
Първо, да подпомогне лоялните, честните търговци на светло, големите вериги и, второ, да спре финансирането на тия хора, които с по 1-2 бензиностанции, с по 1-2 цистерни работят. Затова казвам, че беше малко лош знак, че го отведоха на вътрешна митница човекът. То и граница там, а също и на Кулата. А то всъщност Златарево е външната граница, Капитан Андреево. И другият лош знак беше хората, които се бяха наредили около него. Имаше хора, които възпираха…
Водещ: Познавате ли ги?
Емил Димитров: Е, разбира се, че ги познавам.
Водещ: Имат ли прякори?
Емил Димитров: Имат прякори, но… Ето, ще ви кажа. Единият от тях изпълнява длъжността на секретар във ведомството. Някакъв секретар е във ведомството там, координатор. Но той възпираше малко мобилните групи. Даже катастрофира с един от джиповете, „Чероки“-тата. И изведнъж сега казва как той, нали, ще увеличи двойно и тройно мобилните групи. Малко не звучи…
Другият беше уволнен от правителството на СДС навремето за големи контрабанди и неприключени вносове на спирт и на горива в Благоевградски окръг. Изведнъж те двамата се явяват и застават зад министъра. Министърът не ги познава. Той дори не знае кои са до него.
Но и аз съм сигурен, че той, дори и в Америка да се снимаш с президента е въпрос на чест, ама да застанеш до Корлеоне Вито, нали, да си сложиш снимка с него някак си не звучи добре. за системата е лош знак. Ето, тези хора щом са се намърдали до него, не се знае как ще го подведат и нататък. А иначе стъпките са правилни. Това е посоката. Трябва да се изкоренява – шефове на РМД-та, и заместник-директори. Но има един основен проблем.
Водещ: Кой?
Емил Димитров: Не може да оставиш вълка в кошарата, защото те са си вълци, повечето от тези хора, спрямо останалите колеги, не може да оставиш вълка в кошарата за цяла зима, само защото си обещал да яде по едно агне седмично. Не, той ще изяде всички агнета, както всеки път. И не може вълка да го прекръстиш на куче и пак да го оставиш да ти пази стадото. Както виждам, с някои размествания, уж ще ги уволни, ама ще ги преместим малко по-надолу… Значи, те или пречат или не пречат.
Водещ: За вълка в кошарата ясно, въпреки че аз не знам, може да има такъв прякор понякога.
Емил Димитров: Не, нямам предвид тях.
Водещ: Има Пингвина, например. Добре.
Емил Димитров: Ами Пингвина не е уволнен и до ден-днешен. Бил болнични, бил на курс по език, бил на това, бил на онова. Не е уволнен и до ден-днешен.
Водещ: Цайса е уволнен обаче, нали? Цайса уволнен ли е?
Емил Димитров: Цайса не знам. Чу се нещо, че ще има. Ще видим на 17-и какво ще стане.
Водещ: Добре. Тези чиновници от Агенция „Митници” наистина ли са отклонявали по 3 млрд. лв. годишно, повече?
Емил Димитров: Отклоняване е малко…
Водещ: Меко казано, да, като….
Емил Димитров: Да. Едва ли не те са пътували с едни камиони парите и някои си е взел един камион или е отклонил цял. Всъщност организацията, която е, не се работи достатъчно ефективно, за да може максимална част от тия 3 млрд., нека е един от тях, нека половин от тях, нека 1,5 млрд. от тях да се съберат, това ще бъде прекрасно.
Водещ: Премиерът поиска от митниците, от ген. Танов, 500 млн. заради кризата. Възможни ли са…
Емил Димитров: Няма да има проблем. Митницата е толкова зле, че дори малко да затегне режима, ще ги събере тези 500 млн. Проблемът е, че тя е малко трудно ведомство. Решения, които взимаш днес, мерки, които взимаш днес, те се проявяват след шест месеца.
И ти тогава разбираш правилни ли са, не са ли, трябва още да се засилят или трябва да се променят, или просто са грешни. Значи, всичките неща ги има. Кадровият ресурс също е огромен проблем. заобиколен е с хора, които едва ли ще провеждат неговата политика.
Водещ: Ами виж, ясно е, че някои от тях ще бъдат уволнени. Ето, заместниците на ген. Танов, поне двама от тях, няма да бъдат повече.
Емил Димитров: Е двама, а третият е оставен на един от най-важните постове – митническите режими и процедури. Всички стоки, които влизат в България…
Водещ: За третия не се знае ще остане ли, няма ли.
Емил Димитров: Не се знае… Вижте, на 5 юли беше създадено това мнозинство.
Водещ: Не, на 5 юли бяха изборите.
Емил Димитров: На 5 юли бяха изборите. Е тогава е мнозинството. И до 5 юли трябва да приключи мандатът им след четири години. Т.е. имаме четири години мандат.
Водещ: Е искате да кажете, че е изтекло време, а все още…
Емил Димитров: Исках да кажа, че когато паднеш в една дупка, както съвсем наскоро се изрази нашият премиер, зависи от това дали си вътре в нея, или си отстрани и ти изглежда голяма или малка. Аз също смятам, че 40 дни, в зависимост от това дали сме в условия на криза, или сме в безметежен четиригодишен мандат, също са различно време.
За едни са много малко, за други са много. Но аз смятам, че първите крачки трябваше да бъдат направени. Засега са правилни, между другото, крачките, но трябва по-голяма решителност и кадри.
Водещ: Мобилните групи как ги виждате? И „Краун Ейджънтс” да продължат ли, или…
Емил Димитров: „Краун Ейджънтс“, ще почна отзад напред, сме дали толкова много пари за тях, че ако не ги накараме да си изкарат мандата докрай, ако не ги накараме да направят всичко, за което сме платили, независимо с какъв резултат, просто ще са пропилени пари. Ние сме го платили. Ние сме длъжни да си получим това, което сме платили.
Водещ: Така че да си останат.
Емил Димитров: Ами то си има договор. Няма нужда да го прекратяваме и то само девет месеца преди финала му. Що се отнася до мобилните групи, те са нещо много интересно. Т.е. аз ги създадох първия път с меморандум с Бойко Борисов, който беше главен секретар на МВР. И те тръгнаха 10 мобилни групи тогава. После станаха по наркотрафика, по търговската контрабанда и оперативен център – такива, които ходят да проверяват по места и т.н.
Тези групи бяха създадени септември месец 2001 година. Те бяха общо 17 накрая към новата година. Но след това бяха закрити март месец, за да могат следващия септември отново да бъдат открити, вече от „Краун Ейджънтс“. Разбирате ли? Едно и също нещо се закрива и после се открива наново. Всеки път откриваме топлата вода и Америка на картата.
Сега за трети път се оказва, че мобилни групи, вече не по две, а по четири, не знам колко ще бъдат на Кулата и Златарево. Това също е погрешно. И ще ви кажа защо. То може би ще даде моментни резултати. На Кулата и изобщо там в този регион ние имаме около 100 души митничари. Ако приемем, че четири мобилни групи или две мобилни групи с четири човека в тях ще свършат работата на тези 100, то за какво са ни те?
Обратното – ако се окаже, че, нали, още четири души е било достатъчно, за да се реши целият проблем, защо не сме ги назначили толкова време? Реално в момента тези мобилни групи само се оповестяват като някаква нова мярка.
Те ще дадат някакъв ефект, но за мен е малко обидно, че ние ги ползваме вече не като групи, които ще се занимават с предварителен, текущ, последващ контрол или ще ходят по наркотрафика, търговската контрабанда, а те ще се занимават – те са таксиметрова служба в момента. Сложили са в тях един милион хора от различни ведомства и някой трябва за сметка на бюджета и с бензина на митницата да ги развежда нагоре-надолу…
Водещ: Важно е и да се спре течът на информация. Нали е много важно това?
Емил Димитров: Ама теча мобилните групи ли ще го спрат? Те ще затворят границата…
Водещ: Едни малки разследващи групи се създават изглежда, от по трима експерти от МВР, митниците и НАП.
Емил Димитров: Значи, аз съм създал мобилните групи…
Водещ: Те не бяха от трима експерти, нали?
Емил Димитров: Никога няма да оспоря необходимостта да ги има. Проблемът е как да се ползват. Но да се ползват за това да разкарват нагоре-долу чужди на ведомството хора, и да изхарчиш ресурс, финансов, и материална база, просто малко е в повече, разбирате ли?
Водещ: Ще се справи ли генерал Танов? Казват, че е изпитан боец, но пък…
Емил Димитров: Разбира се. Аз го познавам. Ние сме правили в Русе акция и то точно срещу корумпирани митничари. За една нощ там двайсет и колко човека бяха отстранени. И затова аз казвам – не е нужно и необходимо постоянно да се доказват престъпления. Това са други органи. Когато види, че даден човек не провежда неговата политика, натоварен е с негативи, преценява, че не може да му бъде полезен, да го освободи. Няма нужда да се занимава с други неща.
Водещ: Добре. Освобождаването на Цайса, Марадоната, Шперплата и други, т.н., тем подобни прякори, е добро начало, нали така? Ама има ли гаранция, че…
Емил Димитров: А директорите на РМД-тата?
Водещ: Има ли гаранция, че няма да се появи, и то бързо някой същия, с друг прякор?
Емил Димитров: Това е големият проблем, който след два месеца може да възникне. Да, сменихте няколко знакови фигури, ама дали сменихте системата? Прекратихте, може би, един-два канала, увеличени са приходите…
Между другото, при такива акции приходите винаги леко намаляват, защото хората се стъписват и ъндърграундът започва да търси заобиколни пътища. И затова има известен спад. Това не трябва да се тълкува като провал на решенията или на мерките. Но ето, назначавате нови хора. А колко време те ще издържат на натиска?
Водещ: Не знам колко е натискът.
Емил Димитров: Ами ето, ще ви кажа. Ако сте инспектор и заловите 24 кг хероин, ще получите максимум 600 лв. премия, която ще бъде обложена към заплатата, разбира се, защото тя е лепната за дохода. Ъндърграундът ще ви даде 500 хил., за да го пропуснете.
И когато имаме хора, които с години са го правили, много трудно те сега с това „Абе хайде взимай си тия 400 лв. заплата и продължавай да работиш за системата“, ще се съгласят. Не, те са вълци. Те трябва да бъдат отстранени от стадото. Но натискът е огромен върху системата. И когато, дори и смениш кадрите, те ще продължават да ги натискат тези хора. Затова проблемите ще…
Водещ: Сега, основните контрабандни канали са свързани с тези масовите акцизни стоки. Както казахте вие, горива, петрол, цигари, алкохол.
Емил Димитров: Така е.
Водещ: Е, донякъде захар, меса, плодове, зеленчуци. Разбирам, че напоследък се говори и има някаква нова схема с необичайна за контрабанда стока, като чрез нея се източвал ДДС в огромни размери. Имате ли представа коя е тая стока?
Емил Димитров: С всяка една стока, с която се извършва префактуриране в чужбина може да се…
Водещ: Това е нова схема с необичайна стока. Така разбирам аз.
Емил Димитров: Аз не съм чул да има нова схема в последните 15 години.
Водещ: Спецполицаите не коментират, за да не се попречи на разследването сега.
Емил Димитров: Две години ДАНС, която всъщност не е нова служба – тя беше новосъздадена, но в нея се вляха стари институции, хората само си смениха картите, две години ДАНС не можа да разкрие един канал. Чета тези дни по вестниците, че Цайса уж бил получил за изборите, не бил получил… Т.е. пак една такава… Едни хора, ние знаехме, ама не действахме. Ние чухме, много добре сме информирани, ама нищо не сме свършили.
Значи нека един път да бъде заловена една схема, после да не се окаже, че е за 200 хил. На нас ни трябва нещо от 20 млн. нагоре, за да кажем, че наистина сме направили нещо. Затова казвам, вместо да се обикалят тези пунктове и да се гледат куфарните търговци и да превръщаме митничарите в джебчии, нали, да ровят по джобовете на хората, нека да се съсредоточим върху това, което пълни 70-80% от бюджета.
Водещ: Горивата.
Емил Димитров: И вие споменахте – цигари, алкохол, рискови акцизни… Защото не може потреблението на алкохол да е паднало четири пъти в България. Няма такъв момент. Просто няма.
Водещ: Не е типично за българина.
Емил Димитров: Да. Бандеролите са продавани четири пъти по-малко и от това ние направихме генерален извод. Между другото, асоциациите, хората, на които това им е хлябът, които с това се препитават, неколкократно през последните години казаха: горивата – към 30% е контрабандата, алкохолът: 50% е контрабандата, цигарите – към 35 вече стана. Ами ето, да се съсредоточат в тези неща. Защото ресурсът…
Водещ: Разбрах.
Емил Димитров: Вие можете да го пуснете и китайските контейнери да ги брои верижка по верижка. Но това означава, че през това време този ресурс ще пропусне да свърши нещо много по-голямо, по-значимо. Успоредно с това, подмяна на ръководството и за съжаление, проблем – новите, които ще бъдат назначени, дали ще удържат на натиска и дали няма да се опита системата да го саботира човекът, което е голям проблем за него.
Водещ: Вероятно. Всяко действие има противодействие.
Емил Димитров: Винаги така се е получавало.
Водещ: Приходите от митниците са паднали с 25% за първите седем месеца.
Емил Димитров: Нормално е, когато няма внос, да падат. Нормално е, когато горивата намалеят, стойността им, ДДС-то върху тях да намалее. Ако си вземал върху 100 долара 20 долара отгоре ДДС, върху 20 долара ще вземеш 4 долара ДДС. Между 20 и 4 пет пъти, ето, намалява.
Водещ: Вярно ли е, сега аз да попитам, че Ревизоро навремето, бидейки в стихията си, е искал, какво, един хеликоптер, няколко хеликоптера?
Емил Димитров: О, не, не.
Водещ: Не, сериозно питам.
Емил Димитров: Ще ви разкажа, защото…
Водещ: Но кратичко, че има и други.
Емил Димитров: Не, не, аз сериозно ще ви отговоря, защото, как да кажа, някои ваши колеги години наред си връзваха хонорара с подобни неща. Няма лошо. Истината е следната: 2001 година МВР трябваше да закупи два патрулни катера, които в близка и далечна зона, в Черно море, разположени на две места успоредно с радарите, с пунктовете за визуално наблюдение.
Те следят за трафика, транзитния, който преминава покрай морето. Защото се случваше отклонени кораби излизат на брега, разтоварват стоката бързо или претоварват в други гемии.
И тогава трябваше да се вземе решението в следващите две години да се закупят тези два катера, а в следващите години да се закупят хеликоптери, морски обаче, за морската авиация, които да обслужват също граничния контрол. И тогава имаше съвещание, на което аз трябваше да присъствам, да преценя дали не биха могли да ни бъдат полезни на нас.
И аз казах: „Господа, мен този проблем изобщо не ме интересува, защото аз се намирам само в акваторията на рейд корабите, които са, входяща контрола, ревизия. Не ме вълнува това, което ще става в морето чак в такава степен. Когато го заловите, ще го обмитим. Но аз имам проблем в момента с три малки катерчета на Дунава, които не мога да ползвам, защото нямам гориво за тях“.
Водещ: Хеликоптерите били катерчета.
Емил Димитров: Не, не. И казах: „Тези катери са ми подарени от ООН преди много години. Но аз в момента ги имам, но не мога да ги ползвам, защото нямам гориво за тях. Да не стане, вие като купите сега тия фрегати, като купите тия катери, като си купите хеликоптери, после да се окаже, че ще ви седят денонощно на земята, защото по никакъв начин не могат да излетят, нито нищо?“.
Тогава казах: „Той е против нашите хеликоптери, той е против нашите кораби“. Не. Казах да се разпростираме според чергата, но аз тогава дадох съгласието си да бъдат закупени.
Водещ: Добре. Разбрах. Пишете ли книга?
Емил Димитров: Но ако съм имал хеликоптери, защо пък никой не ме видя как съм летял с тях и как съм правил, какви беше, там проверки по това? Има такива неща. Те са малко част от…
Водещ: Разбрах. Книга пишете ли?
Емил Димитров: Не. Аз съм написал три книги. Достатъчно е.
Водещ: Ще се върнете ли като Ревизоро пак?
Емил Димитров: Аз мисля, че достатъчно съм дал на държавата.
Водещ: Винаги може още.
Емил Димитров: Трябва да има първо предложение, а такова не е съществувало никога…
Водещ: Покана. Предложение. Засега няма, така ли?
Емил Димитров: Второ, трябва да има някакво сериозно предизвикателство.
Водещ: Е, предизвикателство има. Предложение няма, така ли?
Емил Димитров: Веднага ви казвам. Всички българи са съгласни да стана министър-председател и шеф на националния отбор по футбол.
Водещ: Или министри.
Емил Димитров: А същата логика, всички държавни служители, още повече от приходните агенции, с радост биха станали директори на Агенция „Митници” и мечтаят, може би, това да им се случи.
Водещ: Не.
Емил Димитров: Не, не, казвам го сериозно. Значи, всички биха желали да бъдат шеф.
Водещ: Покана нямате?
Емил Димитров: Вижте, аз вече съм бил такъв.
Водещ: Покана нямате сега?
Емил Димитров: Това, което се е случило на тях, те мечтаят… На 5-6 човека в България се е случило, аз съм един от тях. За мен не е толкова голямо предизвикателство.
Водещ: Но покана нямате?
Емил Димитров: Нямам. Не съм имал, не съм водил разговор по никакъв начин с никого.
Водещ: Благодаря. Пак ще се чуваме. Емил Димитров-Ревизоро.
Емил Димитров: Всичко добро.
Източник:
bnr.bg - Даването на българско гражданство – долнопробна търговска операция
Бившият председател на Агенцията за българите в чужбина доц. д-р Пламен Павлов поиска да бъдат разследвани всички звена, които имат отношение към даването на българско гражданство.
Според него, повод за това са сигнали за корупционни вериги, създадени за получаване на български паспорти.
Аз съм много обезпокоен от сигнали, идващи от различни страни, включително и от Молдова, за корупционните вериги, които са създадени, за получаване на български паспорти. Защото е факт, че хората не получават паспорти в тримесечния срок, който е предвиден в закона, а понякога преписките се влачат по пет години, каза Павлов.
Аз призовавам новото българско правителство – да обърне внимание на Прокуратурата и да се разследват всички звена, които имат отношение към получаването на българско гражданство. Аз не мога да отправям персонални или някакви други обвинения, тъй като това не е моя работа, но е факт огорчението на нашите сънародници, включително и от Молдова, включително и от Македония, към тази порочна практика, и към създадените вериги от посредници, заяви той.
Според него, трябва да бъдат проверени Министерството на правосъдието, българските мисии в чужбина или поне някои техни отдели и секции, и, за мое голямо съжаление – Агенцията за българите в чужбина.
Трябва да бъде проверено, как са се давали удостоверения, тъй като се руши образът на България и всичко се превръща в някаква безскрупулна и долнопробна търговска операция, каза Пламен Павлов.
Кафене.нет
- В Ню Йорк магазинер застреля двама крадци и рани други двама
Собственик на магазин в Ню Йорк откри огън срещу четирима крадци като застреля двама и рани тежко други двама.
72-годишният Чарлз Аугусто, който вече е бил обиран неколкократно, използвал пушката си, за да се справи с крадците, въоръжени с пистолети.
Нападателите са влези в магазина, когато не е имало клиенти и са се опитали да поставят белезници на двамата продавачи, за да вземат всички пари от касата.
Единият от продавачите е оказал съпротива и е бил ударен по главата с пистолет. Тогава, собственикът на магазина извадил пушката си и застрелял на място единия от нападателите, като ранил другите трима.
Аугусто е стрелял три пъти, като е убил на място единия крадец, вторият е починал в болницата, а другите двама се борят за живота си.
Полицията не е задържала Аугусто, въпреки, че оръжието му не е притежавано законно. Според законите на щат Ню Йорк гражданите имат право да използват всички възможни средства, дори ако са незаконни, за да се защитят.
Щатската прокуратура обаче обмисля дали да не обвини Аугусто за незаконно притежание на оръжие.
Кафене.нет
- Днес БПЦ чества Успение Богородично
Връзка (линк)
От далечни времена празникът се предшества от пост, който съединява в себе си два древни поста: някога едни християни са постили преди празника Преображение Господне, а други – преди Успение на Пресветата Богородица. Константинополският събор, свикан през XII век, по времето на патриарх Лука, определя, всички християни да спазват Успенски пост – от първи до петнадесети август. Празникът продължава девет дни; неговото отдаяние се извършва на 23 август (Виж календара).
Най-старото място, свързано с култа към Св. Богородица, е храмът „Успение Богородично“ в Йерусалим. Той е издигнат през IV век върху мястото, където според преданието е било положено тялото на Божията майка в Гетсиманската градина. Запазеният и до наши дни каменен градеж обаче е от ХI век – тогава кръстоносците обновяват стария храм.Какво разказва църковното Предание
Веднъж, по време на пламенна молитва за по-скоро освобождаване (отрешение) от тялото, пред Приснодевата застанал Архангел Гавриил и със сияещо от радост лице и известил Волята Божия за Нейното успение, което трябвало да се извърши след три дни. Като знамение на Благодатното тържество над телесната смърт, която не ще има власт над Нея и от която тя трябвало да бъде възприета като от тих сън за безсмъртен живот и слава в светлината на Господнето лице, Архангелът дал на Богородица райско клонче, което излъчвало небесна светлина, като заръчал то да бъде носено пред гроба на Преблагословената в деня на погребението на пречистото и тяло.Успение Богородично.
Стенопис от 13 в. от Евтихий и Астрапа от Църквата „Св. Богородица Перивлепта“ (Св. Климент“) в Охрид.Ако Господ, по думите на светото Писание, е откривал на своите светии и апостоли тяхната кончина, колко по-достойно и праведно е било да се сподоби с такова предизвестие Благодатната и Пренепорочна Негова Майка. Кому повече приличало да отнесе на Богородица радостната вест, ако не на този от висшите Ангели, който, винаги предстоейки пред Бога, беше предизвестник на всички небесни тайни за Приснодевата.
Животът й можеше да свърши и по-друг начин, защото ако Енох и Илия бяха взети на небето, без да претърпят смърт, то нима това предпочитание се отказваше на Майката на Този, Който каза „Аз Съм възкресението и живота; който вярва в Мен и да умре ще оживее“. Не, тя трябваше подобно на Него да умре, да бъде в гроб и в третия ден, със силата на Неговото всемогъщество да възкръсне, за да се сбъднат словата на Псалмопевеца: „възкръсни Господи, в покоя Твой, Ти и Кивота на Твоята светиня“! Тя трябваше да има обикновен човешки изход, за да не бъде счетена за привидна истината на въплъщението и да не се смущават хората да преминат на небето през същите врати на смъртта, през които мина и Небесната Царица, споделяща участта на родените на земята. На Господа беше угодно Пречистата Негова Майка да вкуси смърт, подобно на всички хора.
Пресветата Владичица разказала на всички това, което чула от Ангела и в потвърждение на своите думи показала райското клонче, сияещо с небесна светлина. Уведомила домашните си, Тя започнала да се готви за предстоящата кончина. Наредила да се украси Нейния покой и ложе, да се запалят тамян и свещи и да се подготви всичко необходимо за погребението. По времето, когато Божията Майка изявявала своите последни желания и утешавала тези, които били около нея, те чули шум и видели, че облаци ограждат дома й. Това били облаци, на които по Божие повеление Апостолите били издигнати и пренесени от различни страни, където проповядвали Евангелието, в дома на Богородица, за да отдадат чест на нейното погребение.
Апостолите, виждайки се един друг се радвали и в недоумение се питали взаимно защо Господ ги е събрал на това място. Тогава Св. Йоан Богослов, приветствайки ги със сълзи, пристъпил към тях и им съобщил, че за Света Богородица е настанало време да отиде при Господа. Когато Апостолите разбрали това, те били обзети от дълбока скръб. Влизайки в стаята те видели Богородица да седи на ложето си, изпълнена с духовно веселие и я приветствали с думите: „Благословена си ти в Господа, Който е сътворил небето и земята.“ Тя им отговорила: „Мир вам братя, избрани от Господа.“ По-късно дошъл апостол Павел, а заедно с него и неговите ученици Дионисий Ареопагит, Иеротей Дивният, Тимотей, както и другите от седемдесетте апостоли. Светият Дух събрал всички тях за да се сподобят с благословението на Божията Майка и по-благолепно да се устрои нейното погребение. Тя призовавала при себе си всеки от тях по име, благославяла ги, хвалела тяхната вяра и труд в делото на проповедта на Христовото Евангелие, на всекиго пожелавала вечно блаженство и се молела с тях за мира и благосъстоянието на целия свят.
И ето, настанал петнадесетия ден на август и този очакван, и благословен трети час на деня, в който трябвало да се извърши представянето на Божията Майка. Множество свещи горели в стаята, а светите Апостоли, които обкръжавали благолепно украсения одър на който лежала Богородица в очакване на своя изход, хвалели с песнопения Бога. Внезапно бликнала неописуемата светлина на Божествената слава, пред която помръкнали горящите свещи. В лъчите на Небесната светлина слязъл Самият Цар на славата Христос, обкръжен от Ангели, Архангели и другите безплътни сили, и с праведните души на праотците и пророците, някога предвещали за Пресветата Дева. Той се приближил към Пречистата Своя Майка, утешил я с умилни думи – да не се бои от сатанинската сила, вече потъпкана от Нейните нозе и любезно я призовал с дръзновение да премине от земята на небето. Тя радостно отговорила: „Готово е сърцето ми; нека ми бъде по думите Ти“, легнала на ложето си и, взирайки се в пресветлото лице на Господа, нейния Драгоценен Син, без всякакво телесно страдание и като че заспиваща, предала в ръцете Му пресветата Си душа.
„И както Приснодевата носеше на ръцете Си Сина Божи във времето на Неговото земно младенчество, така в отплата за това, Синът Божи понесе Нейната душа на ръцете Си в началото на Нейния небесен живот“ – Филарет – Митрополит Московски.
С нежната любов на майка на целия християнски свят, Пресветата Дева от своята небесна висота гледала към оставащите на земята вярващи и с майчинско дръзновение увещавала Родения от Нея: „които си Ми дал, во веки съхрани“.
Благодатното лица на Богородица „осветено от Божествена доброта, сияело със славата на Божественото девство“, а от тялото й се разливало дивно благоухание. Чуден бил животът на Пресветата Дева, чудно било й Нейното успение.
Преданието свидетелства за много чудесни събития, съпровождащи погребението на Пресветата Богородица. Едно от тях се случило с иудейския свещеник Атоний. Той си пробил път до мястото на шествието и, бидейки силен физически, се хвърлил да събори одъра с думите: „Ето каква почест въздават на тялото, родило лъстивеца, който поруга закона на нашите отци“. Но, едва допрял ръцете си до одъра, те били отсечени до лактите с невеществения меч на справедливото Божие възмездие. Откъснатите части останали залепени за одъра, а самият Атоний се хвърлил на земята с вик: „Горко ми!“ Ужасен, той се покаял за деянието си и светите апостоли, като чули неговата гласна изповед и видели искреното му покаяние, духовно се зарадвали. Свети Петър му заповядал да отправи усърдна молитва към Пресветата Дева и да допре остатъка от ръцете си към частите, които висели на одъра. Тогава ръцете зараснали и се излекували. Атоний паднал пред одъра и на колене възнасял хвала на Св. Богородица и Нейния син.
Когато шествието достигнало Гетсимания, сред плач и стенания, се извършила последната раздяла с пречистото тяло; привечер светите Апостоли го положили в гроб и закрили входа с голям камък. Те не се отделили три дни от мястото на погребението, извършвайки непрестанни молитви и псалмопения. През цялото това време във въздуха се носело ангелско пеене в прослава на Пренепорочната Дева.
На същия този апостол Тома, който със своето съмнение допринесъл за по-голямата достоверност славната истина за Христовото възкресение било съдено да послужи за провъзгласяване на възкресението на Пресвета Богородица. По премъдрия Божи промисъл, апостол Тома не присъствал на успението и погребението на Божията Майка. Пристигнал в Гетсимания на третия ден, този съмняващ се Христов ученик с вопъл и отчаяние се хвърлил пред гробната пещера и дълбоко съжалил, че не се е удостоил с последното благословение на Божията Майка и не се е простил с Нея.
Апостолите в сърдечната си жалост към него решили да отворят пещерата, за да се утеши той, като се поклони на светите останки на Приснодевата. Голямо било удивлението им, когато видели, че там не било Пречистото тяло на Богородица, а лежали само погр***ните й пелени, от които се разнасяло чудно благоухание.
Светата Църква нарича кончината на Божията майка „успение“, а не смърт, защото смъртта, като възвръщане на пръстта на земята, а духът – на Бога, който ни го е дал, не е докоснала Благодатната.
„Победени са законите на природата в Тебе, Чиста Дево – проглася Светата Църква – съчетала девството с Рождеството и смъртта със живота. Останала дева след раждането и жива след смъртта, Ти Богородице, винаги спасяваш Твоето наследие“.
Тя заспа за малко, за да се пробуди в същия миг за вечно-блажения живот и след три дни, с нетленно тяло, да се всели в небесното нетленно жилище. Тя заспа след тежкото бодърстване на многоскръбния Си живот на земята и „се представи на Живота“ т.е. на Източника на живота, като Негова майка, която с молитвите Си избавя от смърт земните души и със Своето успение вселява в душите им живо предусещане на вечния живот.
Из „Сказание о земной жизни Пресвятой Богородицы“,
Издание на Пантелеймоновия манастир на Атон. © Фондация „Покров Богородичен“
- Защо са нужни новини на турски?
Да има ли новини на турски език по националната телевизия и кой да се грижи за информационното обслужване на българските турци? Водения в българските медии и сред обществеността дебат коментира Бистра Узунова.
Deutsche Welle
След близо 10 години присъствие на екран, новините на турски изведнъж подразниха някои българи, които започнаха да се редят на опашки за да се подписват срещу тях.
Защо сега? Дали не решиха, че в рамките на общата ревизия на всичко предишно, новият премиер Борисов може да отмени и новините на турски като форма на ДПС-арско извращение?
Самият Борисов извади и друга идея – за „ден на българския геноцид“, заимствайки я от една партия, прославила се в Европа с гамени с неприкрито расистки възгледи.
Лятна медийна дупка или нещо друго
Да речеш, че в държавата няма работа за вършене – не е. Вярно, че е лято и медиите традиционно страдат от липса на теми, но тези за геноцида и за новините на турски едва ли са подходящи за летни раздумки и подписки сред слънчасали летовници.
Някои явно взимат БНТ за някаква чисто българска светиня, която не бива да се „скверни“ от чужда реч. Същата впрочем едно време време излъчваше и други новини – пак на турски – за екскурзианти, дето никой не ги гонел от България.
Да не би на някого да му се е приискало връщането на онова време и подобни маниери?
И после: нали българинът бил много толерантен към другите? Защо се дразни тогава? Според мен – от провинциализъм и ограниченост.
В българските медии разсъждават над това, дали Турция би допуснала новини на чужд език по своите национални медии. Първо, защо да гледаме за пример към Турция, която не е най-демократичната държава в Европа? Нека погледнем към Германия например, където от 1964 година насам има предавания на турски по ВДР – най-голямата обществено-правна медия в АРД.
Ежедневно – програмата Функхаус Европа на ВДР – излъчва предавания на турски с новини, актуални политически и обществени теми. Нещо повече, наскоро разшири времето на излъчване, защото иска да интергира тези хора, да разчупи капсулирането на чуждите етнически общности, да предотврати съществуването на паралелни общества.
Там, където съществуват, те стават проводник на чужди влияния и внушения. Нима това искат българите, които са се подписали срещу новините на турски?
Интеграция, а не капсулиране
Абсолютно съм съгласна с това, че всички, които живеят в България трябва да имат стремеж и воля да учат български език, защото това е задължително условие за доброто разбирателство в едно общество. Усилия за интеграция обаче трябва да се полагат и от двете страни, а за това се изисква толерантност и добра воля.
Едва ли е реалистично да се очаква, че възрастни жени, които цял живот са говорили в къщи и с роднините си само на турски, сега ще вземат уроци по български, за да разбират новинарските емисии.
Нима е по-добре, тези хора да знаят, че за България те не съществуват и по необходимост да се обръщат към турските средства за информация?
Апропо Турция – тя макар и с неохота и под натиск отвън – допусна предавания на кюрдски език. Колкото за геноцида над българите: нека политиците да оставят вчерашното на специалистите по история. А те самите да се заемат с това, за което са избрани: с днешното.
–––––
Б.Р. Читателите могат да вземат участие в нашата анкета по въпроса:
Да се спрат ли новините на чужд език по БНТ ?
(Анкетата ни е на първа страница в дясната колонка)
- Осман Октай: Ще убият не Доган, а Гюнай Сефер
Осман Октай е един от основателите на ДПС. В продължение на години е дясна ръка на лидера Ахмед Доган. Депутат в 36, 37, 38, 39-то Народно събрание. През 2001 г. е отстранен от ръководството на партията. Сега е председател на Асоциация за регионално икономическо развитие.
Интервю: Стойко Стоянов (Фрогнюз)
– Г-н Октай, какви според вас бяха стратегическите очаквания на ДПС и Анкара по време на изборите?
– И Анкара, и Доган очакваха у нас пълна мобилизация от малцинствата, още повече, че имаха инстурмента да фалшифицират секционните протоколи в цяла България. Ако днес прокуратурата и службите се разровят, ще намерят над 100 хил. уж гласували, които реално или са умрели, или не са в страната, но са дописани в тези секционни протоколи.
Но какво се случи на изборите? Преиграването, пресоляването с изявленията на Доган ядоса българския избирател. Този момент ДПС и Анкара не го бяха калкулирали. Разчитаха, че ще изкарат 600 хил. гласа, но не очакваха, че българите ще се активират. Затова вечерта след изборите Доган беше най-ядосаният играч. Държа се арогантно, не защото е съгласувал такова поведение в полза на Анкара, а защото това е единственият шанс да си спаси задника, да не бъдат разследвани той и феодалните му райони.
Вечерта на 5 юли Ахмед разбра, че стратегията му се провали, че фирмата ДПС вече трудно ще работи по същия начин, защото ГЕРБ взема 116 мандата. Посланието му беше: А сте ме пипнали, а ще ви запаля чергата! А от друга страна, концепцията на Анкара беше без ДПС да не може да се състави кабинет в България. Тази партия отново да стане неизменна част от следващо управление и чрез този ключ да могат да съботират дейността на Брюксел. По същия начин, както Москва се опитваше да работи чрез „Позитано” европейските си партньори. Обаче и двата проекта се провалиха на изборите.
Доган си изпусна нервите часове след вота. Той каза, че каквото и управление да се направи, до една година ще има дестабилизация на тази власт. Следващото му изречение беше: Обръщам внимание на НАТО и на Съвета за сигурност да внимават с етническото заиграване по време на изборите, защото очаквам ескалиране на това напрежение. И да не кажат, че не съм ги предупредил! Това бяха три послания, които са много актуални днес.
На другия ден казионните турски медии излезнаха със заглавия, че духът на Тодор Живков е излезнал от урните. Това означава единствено – Възродителите идват.И съчетани, тези две обстоятелства съставляват по-голяма заплаха за новото управление на ГЕРБ и за страната от тежката икономическа криза. Който не си дава сметка за това, рискува бъдещето на страната. Доган, съчетан с ресурса на Анкара, разполага с онези механизми за социална, етническа дестабилизация на държавата. Но посланията им от изборната нощ, само една седмица по-късно се преориентираха на 180 градуса.
– Каква тактика ще разиграват Доган и Турция при новата политическа конфигурация?
– Позицията им е да бъдат по-ниски от тревата, да минат в окопна война, да приспят противниците, а после – каквото и да се случи, да не е по тяхна вина. След избора на правителството на Борисов, Доган започна да се обяснява какво е искал да каже в изборната нощ и че не е злонамерен към новата власт. Анкара пък като разбра, че това упарвление има волята да преразгледа няколко важни въпроса, също се преориентира и взе да звъни на Борисов по телефона.
– Кой и кога се е обаждал на българския премиер? От какво се страхуват южните ни съседи?
– Опасенията им са в три посоки. Двойното гражданство касае Анкара, защото й отнема оръжието за влияние по време на избори и политическа намеса. Този проблем се разбира от демократичната общност в Труция. Те също са изключително обезпокоени. Това са онези 2 млн. , които излизат по улиците и настояват за запазване на светската държава, каквато е създадена от Ататюрк. И неслучайно преди да дойдат там на власт ислямистите, за ДПС идваха малко гласове. Но откакто те управляват, подкрепата за ДПС стига 45, 50, 70 хил. гласа. И ако не се вземат мерки, тази цифра ще се увеличава постоянно.
Втората притеснителна тема е за арменския геноцид. Анкара се съмнява, че България може да я постави чрез новото правителство като позиция в Брюксел. Има опасност тази тема да се подкрепи от Европейския парламент. Съседите ни знаят, че във всички български общини, където ГЕРБ имат мнозинство, вече има изградена такава позиция по арменския въпрос.
И не на последно място, за тях е неприятен проблемът с обезщетенията на тракийските бежанци. Голяма тема. На тях нямаше да им пука от тези теми, ако не беше обстоятелството, че България, като член на ЕС, може да блокира преговорите им за включване в съюза, до изясняването на тези ключови позиции.
Тези обстоятелстват поставят Таип Ердоган в особенна позиция – големият великотурски ръководител звъни на министър-председателя Борисов, за да му честити победата и поста, да му изкаже добрите си намерения и да го покани да направи официално посещение. Така дешифрирам аз това телефонно обаждане. До колкото имам информация, разговорът е осъществен преди седмица, но не му е дадена гласност.
Голямата идея на Анкара е да има пета колона тук и чрез нея да съботира цяла Европа. Сега те не се интересуват от Доган, понеже проектът Станишев им се провали. Затова сега Ердоган търси личен контакст с Борисов. Турският премиер е силна фигура. Той се скара със световните лидерите и напусна Давос, не го е страх да се репчи на ЕС и САЩ. И точно такъв човек, с огромно самочувствие звъни на нашия малък министър-председател, на малка държава. Това телефонно обаждане е знаково и правилно трябва да бъде разчетено.
– След 8 години във властта ДПС е в опозиция, може ли това да предизвика сътресения в партията?
– Това е началото на края на ДПС. Последните 8 години Доган и обкръжението му превърнаха тази партия в обслужваща и консуматор на власт. Без властови ресурс всички хора, които са с водещи позиции в ДПС, ще избягат сами. Известно време ще ги обединява заплахата, че през следващите месеци ще има ревизии за корупционните практики по общини и институции. Но ако новите министри и премиерът Борисов ревизират не само дейността на ДПС в различни ведомства и общини, но и на НДСВ и БСП, участвали в управлението през последните 8 години, това ще предизвика много противоречия и предателства вътре в партията на Доган.
Хората, които са били около софрата, ще воюват един срещу друг и по единично ще се опитват да си спасяват задника. Това ми дава основание да мисля, че идва началото на края на тази партия. Но всичко ще зависи и от по-нататъшното поведение на десните формации. Дали с целия ресурс на държавността и закона ще отнемат и отвоюват особенно 5-те феодални, затворени области от силата на мафиотите на Доган. Важно е с каква формула ще стане това. Говаря за Силистра, Търговище, Разград, Шумен и Кърджали. Там са монополизирани всички служби от полицията до училищата. Управляват така, както нюйоркските и чикагските мафиоти не са контролирали градовете. Там нищо не се случва без тяхната воля.
– Как да се върне държавата в тези райони?
– Препоръчвам на Борисов да преосмисли назначенията на областни управители в тези райони. Те трябва да бъдат алагубернатори, на лично негово подчинение. Да са с много по-широки правомощия и задължително да бъдат външни хора, които да нямат родствени връзки. Шефовете на всички държавни институции – РДВР, НАП, съд, прокуратура и т.н. също да бъдат поети от външни експерти, които не са обвързани с дадената област.
До новата власт да бъдат допуснати и местни турци, които нямат нищо общо с мафията на Доган и да са професионалисти. Това е единствената възможност за около 6 месеца да се отвоюват тези територии и държавността и законите да влезнат отново там. Така и самите турци ще разберат, че държавата не ги е изоставила.
Следващата стъпка на новата власт трябва да е насочена към три знакови общини, където имаше засечени много корупционни схеми, а кметовете им станаха депутати. Това са Дулово, Руен и Стамболово – задължително условие е там да бъдат подкрепени опозиционерите турци и на частичните избори да спечелят срещу мафията и ДПС. Ако не го постигнат, ще се унищожи очакваната надежда на самите турци, че районите им могат да се демократизират и да се отворят.
– ДПС има ли вътрешни сили да се реформира?
– За реформи в тази партия вече не може да се говори. Отдавна тя не функционира като нормална политическа формация, според Закона за партиите. Това е една аламафиотска структура, подобна на СИК, ВИС. Както се разпаднаха тези трибуквени империи, подобно нещо ще се случи и с ДПС. Това е структура, която обслужваше и консумираше власт, но там вече няма ресурс. При мен наскоро беше Саид Юсуф, н-к отдел във външно министерство на Анкара. Той отговаря за Балканите. Тяхната концепция е да се запази ДПС, но да се демократизира с нови лица и мафиотите да се изчистят. Интересуваха се дали едно такава виждане може да получи и моята подкрепа, и на други демократично настроени турци.
Отговорих, че имам различно мнение. Моята концепция е турците, мюсюлманите, отделните етноси и вероизповедания да бъдат в различни партии, в различни парламентарни групи. За такава концепция аз се боря от години. Ще умра спокоен, че съм си изпълнил каузата, когато видя, че турците и етносите не са монополизирани от една формация, и независимо кой идва на власт -смесените райони са защитени от държавата и тя ги обслужва. Това е пътят на етноинтеграцията.
– Има ли силни играчи, които могат да измъкнат властта от Доган чрез преврат?
– Там няма такива личности. Нямат уставен ресурс за такова действие. Ако Доган наистина е умен, както твърдят медиите, сам трябва да се оттегли, да постави нови лица и да дърпа конците. По този начин ще може да спечели време, но няма да спаси партията. Той обаче се плаши от такъв модел, защото го е страх, че ще бъде похарчен. На този етап Ахмед си мисли, че ако играе с етническата карта, ще е силен и ще запази себе си.
– Обществото очаква обръчите от фирми, за които Доган сам заговори да бъдат разследвани. Ще излезнат ли скандални разкрития?
– Ще бъдат шокиращи. Гъмжи от корупция в министерствата на земеделието, околната среда и водите, на бедствията и авариите, в Държавния резерв. Но голямото заблжудение в обществото е, че Доган е създал тези обръчи. Истината е, че те сами се прилепват към него, той започва да ги обслужва, а те ползват властовия му ресурс. Много са хората, които разработват корупционни схеми, с тях отиват при лидера на ДПС и му казват: Тук има огромна далавера. Ти бъди спокоен, ние ще управляваме всичко, ти само дай карт-бланш. За да се организира обаче такава схема, тук диванче прас трябва да стои министър-председателят, министър Х, министър еди кой си и т.н. Доган ги привиква в сараите си и схемата започва да работи.
Той даже точно не знае каква е тя. На него само му се казва: В Швейцария сме ти сложили 5 млн., еди къде си има още толкова и накрая идва куфарът пак с пари. На три-четири месеца само се докладва, че схемата добре работи. Ако днес попитате Доган, какво точно са правили тези хора, той няма да знае. Той не е геният, не е организаторът. Нека прокуратурата и ДАНС да имат воля и да си свършат работата. Народът чака справедливост.
– Доган беше една от най-охраняваните личности в държавата. Има ли сега опасност за живота му?
– Според мен никога не е имало опасност за живота му, от гледна точка на политическо посегателство. Ако Доган и хора от обкръжението му са се притеснявали за живота си, е било следствие на това, че са взимали огромни средства, а не са свършили обещаната работа. Има много такива случаи. Десетки са примерите само за турски компании, които са дошли с инвестиционни намерения. Приватизирали са предприятия, но после са им били откраднати от феодали на Доган. На някои от тези лица чрез НСС и ДАНС им бяха наложени забрани 10 г. да не влизат в България.
– За Бедри Шафик ли говорите?
– Не само за Шефик, той е друг случай. Казвам – десетки са изгорелите по този начин бизнесмени. Взеха им предприятията, парите и накрая, използвайки държавата, им забраниха да влизат в страната. ДАНС знаят за какво става въпрос, могат да преразгледат тези забрани и да си свършат работата. Предполагам, че заплаха към Доган и приближените му идват точно от такива хора, които са изгорели в България, опитвайки се да правят бизнес.
– Значи все пак лидерът на ДПС е вероятен обект на покушение?
– Лично за Доган опасности няма. Защото той не е комуникирал сам със засегнатите кръгове. На срещите където се предават и приемат куфарите с парите, той винаги е играл с мъжки секретарки и поставени лица. Посредническа роля са изпълнявали хора, които днес са край него в парламента.
– Колко са тези посредници, има ли ключов играч сред тях?
– Доста са. С ключови позиции след Ахмед Емин е Гюнай Сефер от Дулово. Той стана депутат на тези избори. Той е човек с основно образование, два пъти е лежал в затвора, с купена диплома, с него са свързани скандали с данъчни измами. Сефер е човекът, превърнал се в ключова връзка за много финансови операции. Смятам, че ще бъде убит още преди да бъде изваден от прокуратурата с белезници от българския парламент. Такава заплаха го грози, ако обвинението има воля за действие. Сега той е най-пазеният човек, дори повече от Доган. Заплахата за живота му е огромна и отвътре, и отвън.
– Трябва ли, делото за самоубийството на Ахмед Емин да бъде възобновено и да започне ново разследване?
– Задължително! Това, което се изясни само около този инцидент беше прикриването на истината. Не вярвам на сценариите, че Ахмед Емин се е готвел да убие Доган, това са разсейващи версии. Емин беше един от моите привърженици на демократичното, дясното крило в ДПС.
– Кога Доган се превърна в най-важният играч в страната?
– Отговорът се крие назад във времето. През 2001 г. когато Симеон спечели властта, не му позволиха да направи екип със СДС, а му наложиха коалиция с Доган. Първото предложение на новото правителство, по настояване на покойния Димитър Калчев, беше клуб „Възраждане” да влезне в официалния орган – Съвета за икономическо развитие. Кои бяха тогава фактори в това формирование – Илия Павлов, Васил Божков, Добромир Гущеров, Емил Кюлев, комбинирани с медийния комфорт – Тошо Тошев и Радосвет Радев.
Тогава НДСВ нямаше партийни структури, които да излъчват кадри. От клуб „Възраждане”, с ресурса на Доган започнаха да кадруват началото на мафиотската държава. Вътре във „Възраждане” тогава стана и първият сблъсък. Трябваше по волята на Доган, разбирайте Илия Павлов, да бъде елиминиран Стоян Ганев, като лоби на Васил Божков. Симеон беше принуден, ако иска да управлява,да махне Ганев.
В последствие пълновластен господар стана Илия Павлов чрез Доган. Така започна златната ера на Доган като силен играч. Симеон се примири с тази схема. По-късно пак те подкрепиха Георги Първанов и той спечели президентския пост. Тези, които бяха елиминирани в клуб „Вазраждане” от Илия Павлов и Доган, създадоха обръчите около президента. След година, когато станаха силни, ненадейно започнаха един по един да умират. Първо Илия Павлов, след това другият силен до Доган – Фатик. Така схемата и концепцията на Доган осиротя. Впоследствие смъртта започна да застига и хора около президента.
Реално всяко действие на Доган преди се ръководеше от Илия Павлов.След убийството му, Кольо Вълканов и Доган се опитаха да преразпределят това огромно наследство. Това е накратко генезисът.
– За вас се казва, че сте шифърът на Доган. Какво криете?
– Не крия никаква опасност за него. Той е затруднен, че аз не съм обвързан с нито една политическа формация. Ако бях подкрепил ГЕРБ или Синята коалиция, той лесно щеше да ме посочи като човек, който предава турците на гяурите. Но аз съм политически пасивен и така му отнех това оръжие.
Утре ако Ахмед и хората му бъдат притиснати до стената, не е изключено да лумнат десетина села, да пламне омраза между хората. Това е голямата опасност. А националистите могат да бъдат посочени като извършители.
Шифър съм за това, защото знам какво могат да направят и измислят в ДПС. Знам и че имам ресурс, като авторитет и сред българи и турци, ако се стигне до запалването на етническата черга, да съм от хората, които могат да гасят огъня. Правил съм го по време на Разградската република. Сега обаче има и опасност от реваншизъм в смесените райони от страна на българите, които са били мачкани от феодалите на Доган.Трябва много да се внимава. Тези 8 години на ДПС във властта провокират реваншизма. Големият въпрос е защо обаче агресията се пренася и върху обикновенния турчин – защото той без да се усети дундурка тази мафия. Тези настроения трябва да бъдат стопирани, иначе Доган ще ги използва. Добро начало е, че има вече министър с турско име. От тази общност трябва да има зам.-министри, областни управители, шефове на институции. Чисти кадри от турския етнос да дойдат. Това трябва да стане, за да не се даде оръжие на Доган, че има етническо прочиства. А той това чака, за да си спасява задника.
frognews.bg
- П(о)ръчкова журналистика
Иво Инджев
http://ivo.bg/Чета, гледам и слушам за обвиненията към предишната власт за всякакви злоупотреби и се учудвам колко много учудени има.
Особено учудващо е учудването на медиите, които до онзи ден бяха не само слепи за очевидните злоупотреби на властта, на която се мазнеха, но сега вече громят същата, на чиито дела служеха за прикритие с цели рекламни кампании за „успехите” на управляващите.
Сега изведнъж „прогледнаха”. С разрешението и в угода на новата власт.
Големи артисти са това п(о)ръчковите журналисти. Направо акробати! Като видят пръчката на новия дресьор и алее, хоп, кълбо назад, кълбо напред, салто мортале и етюдчето с хонорарчето е готово!
Особено умилително беше да прочета как (с възмущението на другарка, която е разбрала каква гад е Трайчо Костов с неговите „престъпления” срещу правата линия на партията) видна изповедница на властниците (докато са такива) не можела вече да се сдържа.
Повечко й дошли скъпите табелки на Масларова, поръчани с нейния подпис за луксозния социален палат в Стара Загора в последния ден на министерстването й.
Че въпросният палат в Стара Загора излиза на данъкоплатците на цена като за „златния храм” на сикхите в Индия (а и се очертава по негово подобие да стане ябълка на раздора в споровете около далаверите на бившите управляващи), спор няма. Само че сигнали за това луксозно (но „социално”) и незащитимо от законова гледна точка строителство съществуваха и преди.
Нещо повече, дори в. „Стандарт”, който първи от официозите смени курса в навечерието на изборите, залагайки на очертаващите се победители, прогнозира образуване на преписка в прокуратурата срещу Емилия Масларова за заменка с министерски имот на морето при очевиден конфликт на интереси.
Моя милост обърна тогава внимание и на този сигнал, както и на факта, че вестникът не позна – БСП беше още на власт!
За сметка на това всички ние, които с лекота предвидихме какво угодническо преобръщане на медии ще настъпи, познахме единодушно.
Сега, както пише в. „Капитал” (в кратък, но убедителен сравнителен анализ за курса на въпросните медии преди и сега) т.н. медийна империя на Ирен Кръстева се прероди от зло куче, което джавкаше с презрение и злъч срещу ГЕРБ и лично срещу неговия водач, в умилкващ се пудел в краката на новия господар на България.
За изданията на ВАЦ да не говорим – за тях това нагаждане е начин на живот и щеше да бъде новина обратното (точно както в христоматийния пример за новината, която може да бъде такава ако човек ухапе куче).
И при тях има нещо индийско, някаква специфична форма на прераждане. Инкарнацията в случая обаче се състои само в смяна на поведението на кучето спрямо един и същи обект в зависимост от това, кой държи пръчката. Така злото куче става пудел и обратното.
Предстои да видим при такъв лай как ще върви керванът.
- Слави Трифонов: Г-н Доган е изключително мъдър човек
„Господин Доган е един изключително мъдър човек“, заявява телевизионният водещ Слави Трифонов в голямо интервю за новия брой на българското издание на списание L’Europeo.
„Познавам го може би от 15 години.
Моето откровено мнение е, че той е единственият политик, който се осмели да каже истината.
Дали това е изиграло роля да активизира една голяма част от българите, които са негативно настроени към това, че той е турчин, а не към това, че той е интелигентен – може би е изиграло такава функция. Не ми харесва освен това цялата тази терминология, че еди кой си е турчин. И Бойко Борисов я прие. Той е турчин и затова е лош. Хе-хе.
Аз не съм нито анти-ДПС, нито за ДПС. Аз съм „анти“ за определени личности. Такъв ми е характерът. Нито съм адвокат на Доган, нито нищо. Той казва истината.
Доган е различен политик, той си има неговите добри и лоши страни, аз обаче не мисля, че той е нещо лошо за България. Или пък поне не е по-лошо от това, което представляват останалите.
Не го защитавам. Но по принцип ми е симпатичен. Наистина. Защото съм говорил с него. Всичко, което ви казвам, е на базата на лични контакти. Аз не мога да преодолея личното.
Не знам дали това изречение го е изпуснал, или го е казал нарочно. Като цяло беше извадено от контекста и като извадено от контекста звучеше гнусно.
Според мен
за България е добре да има повече свестни, честни хора,
които да се вълнуват от благоденствието на народа. Такива няма. Вероятно Доган не е такъв политик, но знам, че и другите не са“, казва Трифонов.
В интервю за главния редактор на списанието Калина Андролова водещият сипе и други откровения за български политици и журналисти.
Част от интервюто е публикувана предварително днес във в. „24 часа“.
„Това управление дясноцентристко ли е, както се афишира?“ – пита редакторката. Трифонов отговаря:
„Да отбележим на коя дата водим това интервю. Това управление не ми изглежда никакво, защото още го няма. Бойко Борисов досега е управлявал София. Аз съм скептичен за управлението на София. А той твърди, че ще управлява България, както управлява София. Но аз
не мисля, че Бойко Борисов управляваше София добре.
Дано да управлява България добре. Няма значение колко книги е прочел и като какъв е работил преди 10 години, важно е да управлява България добре. Ако България е добре управлявана, и вие ще сте добре, Калина, и аз ще съм добре.“
Резултата на БСП на парламентарните избори Слави Трифонов обяснява като наказателен вот.
„Не ме интересува БСП, казва водещият, но те трябва да се модернизират, а не да стоят в миналия век и социализма. Да се бяха модернизирали!
Окей, пенсионери, пенсионери! Аман от тези пенсионери! И аз вече отивам към тази възраст, ама младите хора са важни. Да бяха станали модерни, а не да робуват на едни социалистически постулати и в крайна сметка влизат като всички партии в меркантилни, корупционни и всякакви игри.
Всички партии го правят, ще видим ГЕРБ дали ще го направи. БСП имаше шанс пред себе си, но го пропиля“, продължава Слави Трифонов.
Той е откровен, че
не може да понася Иван Костов.
И обяснява: „Той е човек с огромно его. Той е толкова запленен от собствения си императорски вид!
Костов, понеже е малко по-интелектуален типаж от Бойко Борисов, се оказва малко в неговата сянка, защото и Бойко е с голямо его. Познавам ги и двамата.
При Иван Костов всичко е завоалирано под фразата „Аз съм голям политик!“, а е толкова въртелив. Прави се, че е европейски и интелектуално обоснован, а всъщност по нищо не се различава от останалите.
Всички тия негови лъжи! Да не споменавам колко продажби са извършени в ущърб на България и в полза на него и неговата партия.
Калина Андролова насочва разговора към скандалите с Иво Инджев и Георги Коритаров и задава въпроса „Има ли свобода на медиите у нас?“
Слави Трифонов: „Иво Инджев го познавам, той е един много интелигентен човек. И Коритаров го познавам, за него не мога да кажа нищо хубаво.
Аз съм директен. Както мога да ти кажа много хубави неща за Васил Божков, така
не мога да ти кажа нищо хубаво за Коритаров.
Не съм запознат с историята около Иво Инджев.
Мога да ти обясня защо съм си развалил мнението за Коритаров. Когато беше трагедията с нашите деца в Лим и когато едни албанци в Македония ги спасяваха, те дойдоха после тук. Коритаров беше човекът, който беше ходил там, и така нататък.
Аз накарах моя екип „Гости“ да ги покани. Тогава дойде шефът на моя екип „Гости“ Десислава и казва: Няма да дойдат албанците. Аз питам защо, тя казва: Коритаров не ги пуска.
Викам си, че той да не им е баща. Звъня по телефона: Я ми кажи, Георги, нещо не схващам, нали тези албанци са дошли тук, искам да ги поканя, ти да не си им мениджър.
Той казва: Ааа, почвам да се обиждам. Аз му казвам: Ама защо се обиждаш, аз искам да поканя тези албанци, а ти какъв си в цялата тази ситуация?
Той ми отговаря: Те ще дойдат и ще ги интервюираш, само ако стоя до тях.
И аз го питам: Ама ти като какъв ще седнеш до тях, ти деца в Лим спасявал ли си? Ти бил ли си там? Вадил ли си ги от автобуса?
Той казва: Ще седна до тях като човек, който може да ти помогне да ги интервюираш по-добре. Или аз сядам до тях, или те няма да ти дойдат на гости. Нещо в тоя смисъл беше.
Извинявай, но той си има неговия стил, аз си имам своя. Той добре ли е изобщо?! Тогава аз го напсувах и затворих телефона. Оттогава имам особено мнение за Коритаров. Който не само е бил агент, а е продължил да бъде агент в съзнанието си.“
Източник: „24 часа“ - Огнян Стефанов: Защо станах неудобен„Един от журналистите, които идваха да ме виждат след побоя, каза, че съм бил предоставен като подарък на вишестоящ представител на държавата“, съобщи журналистът Огнян Стефанов.Пребитият през септември 2008 г. редактор на „Фрог нюз“ (frognews.bg) за пореден път заяви днес в интервю за Би Ти ви, че не е имал нищо общо с несъществуващия вече сайт „Опасните“.Стефанов попита защо, след като хора от Държавната агенция „Национална сигурност“ (ДАНС) имат данни за изтичане на информация, не е било образувано прокурорско разследване.„Срещахме се с Алексей Петров в ДАНС с който си говорихме, че от агенцията изтича информация и пред него потвърдих, че нямам нищо общо със сайта „Опасните“. Не съм се чувствал заплашен, тъй като не вярвах, че в България може да се случват такива неща. Вероятно съм подценил ситуацията“, казва журналистът.Според него информацията в сайта „Опасните“ е била постановка на специалните служби.„Мисля, че влязох в групата на неудобните, когато създадохме „Фрог нюз“ и започнахме да критикуваме някои от управляващите“, каза Стефанов.ОЩЕ ПО ТЕМАТАПребиха журналиста Огнян Стефанов пред столичен ресторант0 | 36188На депутатите беше отговорено: Работи се по случая0 | 767Протест в подкрепа на главния редактор на „Фрог нюз“ Огнян Стефанов0 | 1026Той напомни, че още в първите дни публикували в сайта информация, че министрите на нашето правителство са попаднали в полезрението на чужди служби при нерегламентирани контакти в Австрия.„Бил съм подслушван, огромен ресурс на ДАНС е бил посветен на тази дейност. Когато излязох от кома, се запитах защо тези доблестни служители не са ме защитили. Но и аз не знам кой е разпоредил моето подслушване“, добави журналистът.Във връзка с предстоящото разсекретяване на делото „Галерия“ той посочва, че никой от ДАНС не се е опитал да разясни дали висши представители на управлението са свързани с организираната престъпност.„Нямам представа какво ще се разкрие след разсекретяването на „Галерия“. Не знам какво е останало в разработката и никой не може да ме убеди, че нещата не са били променени така, че да изглеждат по-добре“, казва Стефанов.Той съобщава, че често е говорил с Татяна Дончева, но смята, че след това, когато избухва скандалът, нейното име е било извадено избирателно от хората на ДАНС.„Има и други депутати с които съм говорил, но те не бяха споменати“, казва Стефанов.Главният редактор на „Фрог нюз“ Огнян Стефанов бе жестоко пребит на 22 септември 2008 г. Месец преди това той официално написа, че няма нищо общо със сайта „Опасните“.„Един от журналистите, които идваха да ме виждат след побоя, каза, че съм бил предоставен като подарък на вишестоящ представител на държавата“, съобщи журналистът Огнян Стефанов.Пребитият през септември 2008 г. редактор на „Фрог нюз“ (frognews.bg) за пореден път заяви днес в интервю за Би Ти ви, че не е имал нищо общо с несъществуващия вече сайт „Опасните“.Стефанов попита защо, след като хора от Държавната агенция „Национална сигурност“ (ДАНС) имат данни за изтичане на информация, не е било образувано прокурорско разследване.„Срещахме се с Алексей Петров в ДАНС с който си говорихме, че от агенцията изтича информация и пред него потвърдих, че нямам нищо общо със сайта „Опасните“. Не съм се чувствал заплашен, тъй като не вярвах, че в България може да се случват такива неща. Вероятно съм подценил ситуацията“, казва журналистът.Според него информацията в сайта „Опасните“ е била постановка на специалните служби.„Мисля, че влязох в групата на неудобните, когато създадохме „Фрог нюз“ и започнахме да критикуваме някои от управляващите“, каза Стефанов.Той напомни, че още в първите дни публикували в сайта информация, че министрите на нашето правителство са попаднали в полезрението на чужди служби при нерегламентирани контакти в Австрия.„Бил съм подслушван, огромен ресурс на ДАНС е бил посветен на тази дейност. Когато излязох от кома, се запитах защо тези доблестни служители не са ме защитили. Но и аз не знам кой е разпоредил моето подслушване“, добави журналистът.Във връзка с предстоящото разсекретяване на делото „Галерия“ той посочва, че никой от ДАНС не се е опитал да разясни дали висши представители на управлението са свързани с организираната престъпност.„Нямам представа какво ще се разкрие след разсекретяването на „Галерия“. Не знам какво е останало в разработката и никой не може да ме убеди, че нещата не са били променени така, че да изглеждат по-добре“, казва Стефанов.Той съобщава, че често е говорил с Татяна Дончева, но смята, че след това, когато избухва скандалът, нейното име е било извадено избирателно от хората на ДАНС.„Има и други депутати с които съм говорил, но те не бяха споменати“, казва Стефанов.Главният редактор на „Фрог нюз“ Огнян Стефанов бе жестоко пребит на 22 септември 2008 г. Месец преди това той официално написа, че няма нищо общо със сайта „Опасните“.Източник: Vesti.bg
- Закъснели (дано) думи
Автор: Давид Кючуков
В една януарска привечер преди много време при мен дойде познат в квартала ром, който от тъмно до тъмно обикаляше улиците и събираше вторични суровини. Той беше разумен и спокоен човек, но този път беше различен. Донесе бързешком някаква ненужна вещ и настойчиво се опитваше да ми я продаде – убеждаваше ме колко ми е необходима, сваляше цената, молеше ме и накрая каза: “Виж какво, днес е Василовден, а аз не успях да изработя дори една стотинка. Гъска не мога да купя, вземи го това на цената на едно пиле, да има какво да сложа на масата за децата.”
Отказах му и повече от десет години не мога да си простя това – едно пиле беше цената на душата ми, и аз не я откупих. То беше нужно на едно семейство, за да избяга от мъката си поне в онази вечер, и на две дечица да се зарадват на мечтания празник, който за пореден път нямаше да се случи. Моята солидарност с тяхната участ щеше да бъде малка част от невидимата спойка, която превръща дивашките племена в хуманна цивилизация. В онази януарска привечер свети Васил говореше със съвестта ми, и тя не го разбра.
Откакто се помня, съчувствието към другите ме е водило дори в трудните за мен моменти. Животът е най-невероятното нещо, което може да ни се случи и е безкрайна мелодрама, но за да я видиш и усетиш, трябва да имаш сърце. Трагедиите са навсякъде. Когато бях малък, се наложи да прекарам в болница известно време, и един ден на съседното легло сложиха току-що оперирано уродливо дете. Крайниците му, доколкото ги имаше, вързаха с бинтове към железата под него, и целият персонал на отделението избяга. Детето почти през цялата нощ викаше, скъса бинтовете и превръзката си и започна да се наранява. Никой не му помогна, то по някое време притихна и на сутринта беше умряло.
Това нещастно дете умря заради своята страшна уродливост, плашеща всички, но оправдание за тези, които го изоставиха, няма. Има ли, обаче, оправдание за всички нас, когато пред очите ни страдат и умират хора заради липса на лекарства за стотинки и парче хляб? С каква съвест мълчим и си позволяваме да не ударим по главите малоумните управници с въпроса – как е възможно да допускате по улиците да ходят загубили човешкия си облик гладни същества и да принуждавате изстрадали хора да просят пари за лечение! Как е възможно извън африканската джунгла една общност от разумни индивиди да наблюдава безчувствено или с фалшиво прискърбие неописуеми трагедии? Виновни за това сме всички ние, които позволяваме навсякъде в управлението на държавата ни да се вихрят върли негодници и некадърници, и допускаме децата на България да измират в страдание. Стена от сатанинско безчувствие е издигната между бедстващите и тяхната Родина.
Отношението ни към хората в беда, независимо какви са, е мерило за човешката ни стойност. Не е възможно, обаче, всеки от нас поотделно да носи отговорността на държавата, чието предназначение е да обединява съзиданието и съзнанието на гражданите си в последователно и ефективно действие. Не може, докато вечеряш, да ти присяда залъка, защото знаеш, че съвсем наблизо има деца, които днес не си успял да нахраниш, и те ще заспят гладни. Не може, когато седиш на топло, да зъзнеш от мисълта, че тези и безброй още деца студуват като бездомни кучета. Не може в една социална държава съвестта на човека да се превръща в негова болест.
В един страшен февруари преди няколко години безработен младеж разказваше орисията си. Последните думи на този отчаян баща бяха: “Лошо е когато земята е бяла, не може да се намери и парче дърво. Детето цяла нощ трепереше.” Пред очите си в този момент видях фронта на Втората световна война. Детето му беше на четири години, а температурата през тази нощ беше минус двадесет и пет градуса.
Да, всеки носи съдбата си, но когато хрантутниците на държавата я носят в охолство, получено чрез башибозушки кражби, а сиромашията няма залък хляб и студува до полуда, как страдащите да уважават древното и велико име България? И с какви очи идиотите, които ни управляват, застават пред народа, когато за голяма част от него смъртта е най-желания начин да се справят с живота?
По времето, когато дедите на тези идиоти все още не бяха сложили върху врата на нацията бесилката на социализма, имаше велика българска армия. Тази армия от бедни цървуланковци е удивила света с подвизите си и е била страшилище за всеки, осмелил се да застане срещу нея. Дали идиотите, които днес ни управляват, разбират какво е водило тези наши светци през полетата срещу куршумите и снарядите? Дали тези идиоти осъзнават, че безброй българи са се сбогували с децата си и са тръгнали към смъртта с възторг? Каква нечовешка сила е водила тези безименни герои в последните часове и минути по пътя им към Голгота? Тя е била и е – солидарност! Солидарност със съдбата на чужди деца, заради които изоставяш своите, солидарност с непознати поробени хора, които възприемаш като свои братя.
По времето на тази велика българска армия около казармите са стоели гладни деца с канчета и панички. С войнишката чорба са се хранели не само обреклите се да умрат за България, а и гладничетата, които е трябвало да ги заместят. С тази чорба са преживявали и невръстните момиченца, на които им е предстояло да раждат бъдещите герои. Полугладните войници са били солидарни с децата на народа си – от бедната им храна е оставало и за по-бедните от тях.
Една самотна майка с много деца през ден-два идва при мен за храна и малко пари. Понеже се срамува, често изпраща някое от децата, а тя чака по-надалече. Пред мен застава заекващо от притеснение дете и докато се опитва да проси, ми се подкосяват краката. Най-голямото от тези деца е на единадесет години. Попитах едно от тях дали ходят на училище и то ми отговори – ходим, но се редуваме, сега другите са на училище, а аз помагам на мама и събираме по кофите за боклук каквото намерим.
Оказа се, че тази майка не получава никакви помощи и детски надбавки. Причината била, че тя, принудена да скита с децата си, за да не умрат от глад, не била намерена на домашния си адрес. Заради това трябвало да смени личната си карта, в която да бъде вписан друг адрес, за което пък тя няма пари . Омагьосаният кръг се затваря. Безумната система се опитва чрез всякакви прийоми да лиши най-беззащитните от всякакви средства за живот и, без никакво преувеличение, да ги убие. Обаждах се къде ли не, “службите” на държавата ми задаваха въпроса – какво да правим? Обяснявах че трябва да приберем тези деца от улицата, през ноември те ходеха в дъжда боси, а през януари по фланелки, трепереха от студ и необяснимо как бяха живи! Давах им дрехи и обувки, други клошари им ги вземаха, и нечовешкото им страдание продължаваше пред очите на “хората”. Питах не може ли да им се даде една стая от жилищния фонд на общината, в която да избягат от обкръжението си и да имат покрив и топлина. Оказа се, че през прословутия вече двадесет и първи век единствената възможност е децата да бъдат взети от майката и изпратени в приют. Кой луд акъл е измислил закон, според който деца да бъдат насилствено отделяни от майка си, каквато и да е тя! Каква измет го е гласувала, защо продължава да е в сила и въобще що за пасмина управлява държавата!? Има ли в нас поне малко от солидарността на титаните ни от Чаталджа, Одрин и Тутракан, които в мъката си хранеха чуждите деца, и дано Бог даде нещо и на техните?!
Преживял съм какво ли не, мислех, че съм силен човек след безбройните трудности, през които преминах, но това, което ви разказвам сега, просто ме убива. Мъката навсякъде около нас е неизмерима, и не си ли дават сметка трупащите имоти и пари, че ковчегът джобове няма и оттатък не ще занесат нищо друго, освен съвестта си и отговорността си пред Господа? Цивилизацията ни се крепи върху раменете на морални и интелектуални инвалиди и страшното е, че такива боклуци като тях може да не издържат нейната тежест.
Преди години едно от децата ми се разболя и поиска баничка. Най-обикновена баничка, но в неделя на обяд малко след времето, когато БСП начело с Виденов за кой ли път правеше свинщини в държавата и бяхме останали заради тях дори без хляб. Обходих целия град и не намерих. Пред последното магазинче, което видях в една пустош между няколко жилищни блока, в лятната жега стояха две момиченца на по три-четири години. Покрай тях мина “аристократ” с куче, и едното го помоли – чичко, купи ни малко хляб и сирене.” Много искате!” – каза кучкарят – взе си цигари и изчезна в своето небитие. Какво го интересуват чуждите деца – той за своите я се погрижил, я не, но кучето си ще храни редовно и ще го целува с любов. Продавачката пък се смееше – щом и жените не жалят гладните малки човечета, господ да ни е на помощ. И кой да чуе шепота на неграмотните ни мъртви прадеди от небето – “ На сираче хляб не се отказва!” Ех, какви говеда сме…
На жълтите павета гладни просяци сигурно няма, в кабинета на пишман-управника с вид и акъл колкото на Зайо-Байо – също. В провинцията, обаче, стотици хиляди хора гладуват и понякога ми се струва, че живеем в Бухенвалд. Мазни, безочливи и нагли министри, окичени със злато като че ли са обрали Форт Нокс, ни говорят в очите долни лъжи, а ние ги слушаме с удивление и примирение. Кой да каже на тези изроди, че когато чрез всякакви административни мошеничества лишават безработни, бедни и крайно нуждаещи се от помощта на държавата си хора, страдат безброй дребосъчета, които умират от глад. Цялата “система” за социални грижи и подпомагане се състои от фалшиви структури, създадени и управлявани от малоумници. Раздават се дребни пари на онези, които успеят да се преборят за тях; те не им стигат за нищо, а чиновниците отчитат дейност и оправдават съществуването си с тържествен вой.
В продължение на месеци в центъра на Видин едно сакато дете просеше. Посред зима то седеше на заледените плочки и незнайно как не умираше – под него нямаше дори парче картон. Всеки ден покрай това дете минаваше управата на Видин, полицията и всичките “социални служби”. Покрай него минаваха безброй “граждани” и децата им, които от нечовешката гледка се “учеха” на човещина. Колко интелект ни трябва, за да осъзнаем, че обществото ни е дехуманизирано до нивото на фашизоидна сбирщина?! Когато сме потресени от безумните кланета, извършени от съвсем млади хора и дори деца, не си ли даваме сметка, че семената на тази буря са посяти от държавата ни и от всички нас, и сега жънем кървава жътва?!
Една от най-варварските системи в историята на човечеството – съветският социализъм – изби десетки милиони хора чрез най-страшното оръжие – глада. Огромни територии са били напълно обезлюдени, а канибализмът е бил обичайно явление. В обсадения от хитлеристите Ленинград, обаче, откъснат от тази система, сред нечовешките страдания е имало солидарност с най-беззащитните и най-потърпевшите – децата. Преживялата тази обсада Ела Фонякова казва – няма по-страшна болка от тази на хроничния глад. В свърталището на смъртта умиращи от глад управници са събирали малките човечета в импровизирани столови, за да им дадат по паничка супа и още нещо извън дажбата. И завършва разказа си – мъчеха се да нахранят децата, доколкото можеха. А какво правят престъпниците, които днес ни управляват – крадат, както никога не се е крало, резилят България и треперят да не би някой да дръпне властта от крокодилските им челюсти. Страдащите нека си мрат…
Преди години, бях много малък, прочетох в списание разказ за злополука. Стълб пада върху кабината на камион, притиска ръката на шофьора и предизвиква пожар. Наблизо има само един случаен минувач и шофьорът му извиква – до мен има брадва, вземи я и ми отсечи ръката, иначе ще изгоря. Минувачът разказва – държах брадвата и не събрах смелост да му отсека ръката. Човекът гореше, аз плачех и се питах – защо на мен ми се падна тази участ!
Кой да измъкне бедстващите от бедата, ако никой наоколо не смее или не иска? Толкова ли е глупава българската интелигенция, за да мисли, че управляващите ни ненормалници ще направят това?! Толкова ли е глупав българският народ, та да поднесе отново властта на тази шайка разбойници?!
Върви си навсякъде около нас ежедневният клоунаден парад от травеститни думи, заместващи истината и потъпкващи правдата. Някъде встрани, самотна и отритната, тъжно наблюдава тази словесна порнография от лъжи и измами една много скромна дума. Тя е облечена в работни дрехи, изцапани със строителния материал, от който се гради обществото и държавата. Тази дума е отговорност и зад нея стои тежко бреме, което може да се носи само от достойни хора. България получи тежка участ – да носи в душата и тялото си една страшна беля – превъплъщението на варварщината – БСП. Това раково образувание, създадено от ламтежа за власт на всяка цена е генетично обременено с безчовечност и потресаващо безчувствие към страдащите. Колко хора знаят, че точно създателят на смахнатата й идеология Ленин е авторът на термина “концентрационен лагер”? “Неудобните трябва да бъдат затваряни в концентрационни лагери, а опасните – застрелвани на място”. За кой идиот не е ясно, че последователите му са извършили безброй престъпления срещу човечеството?! Всяко трето семейство в СССР има близък човек, пострадал от Втората световна война, но всяко семейство има близък, пострадал от Сталин. Следовници на тези изверги днес ни управляват, а затъпелият народ чака суха круша да цъфне и бандити да нахранят гладни деца.
Крадат, гадовете! Парите, които управниците ни на всякакво ниво отмъкват всеки ден, всеки час и всяка минута са безчет, и това всички го знаем! Свят ни се завива от грабежите им, но пак ще се намерят шашави мазохисти, които да гласуват против обществения интерес и за благото на тези, които ги изнасилват.
Нагли демагози са превзели Родината ми – от брутално-арогантната демагогия на Румен Петков до махленско-изтънчената на Петър Димитров, от стръвния кучешки лай на Илияна Йотова и Мая Манолова до неграмотните мрънкания на Емилия Масларова – навсякъде лъжи и безочие. Над всички се рее безотчетната и безсмислена фигура на абсурдния им министър-председател и на хитрецът Гоце, който изненада и обкръжението си със своите фокуси и надмина дори Тодор Живков. Никога във върховете на БСП няма да се задържи коректен към думите и истината човек, защото върхушката няма да допусне различен от тях. Никога начело на БСП няма да застане достойна, интелигентна и почтена личност, защото комунистическото блато няма да й позволи да изплува.
Цялата крадлива пасмина, впила се като кърлеж в тялото на държавата, трябва да бъде принудена от гражданското общество да работи за него, а не за своя облага. Трябва да се създадат социални кухни, за да няма гладни, а не просто да се разхвърлят дребни пари на вятъра. Трябва всеки болен да получи лечение и лекарства и всяко бедстващо семейство – помощ и грижи. Преливането на мисленето от частното към общото, от проблема пред очите към решаването му е свързано с принуждаването на държавната машина да работи. Чиновниците на народна ясла трябва да захвърлят вратовръзките, златните синджири и парцалите на Армани и Версаче от свинските си туловища, да отидат при хората и ден след ден, упорито, човеколюбиво и въпреки огромните трудности да дадат на безброй деца възможността да станат хора, и най-важното – три пъти на ден храна! Докъде сме я докарали с тези изроди – да се чудим как да ги озаптим да не крадат и да не ни е ясно в Европейския съюз ли живеем, или в Сомалия! Защо на мен ми се падна тази участ – да се срещна с безотговорна държава и с безкрайно отговорни към съдбата на близките си невръстни просячета…
Много детски сирашки съдби са минали пред очите ми. Сирачето е факт за обществото независимо дали родителите му са умрели, дали са в затвора или са го изоставили на улицата. Преживявал съм тяхното нещастие с безкрайната болка, че не мога да им дам достатъчно храна, дом и възможност да ходят на училище с тетрадки и учебници, за да се почувстват равни с другите деца и да си позволят да помислят – и аз съм човек!
Веднъж едно седем-осем годишно момиченце дойде да ми иска пари за лекарства. За пръв път я бях видял предишния ден, когато ровеше в контейнер за смет. Не й достигаше ръст, повдигаше се на пръстчета и събираше незнайно какво в торбички, които сигурно бяха по-тежки от нея. Лекарствата бяха за няколкомесечната й сестра; показа ми рецепта от лекар и започна да плаче – от сутринта обикалям магазините да моля, и отвсякъде ме изгониха. Вече се стъмва, а аз няма да успея да ги купя, и бебето ще умре. Успокоих я, дадох й пари, като й казах да ми покаже лекарствата, за да съм сигурен, че няма да я ограбят други клошари. Малките ръчички скриха парите в пазвата под дрешките и дребното телце тръгна през снега, за да СВЪРШИ РАБОТА!
Върна се след почти два часа, показа ми лекарствата, и в този момент разбрах какво бях направил. Това момиченце цял ден беше ходило в студа без да седне, защото няма къде, а аз я накарах да мине още няколко излишни километра… Обувките й бяха парцаливи, беше мокра и премръзнала, но сияеше от радост и бързо изговори безброй благодарности. Душата на тази невръстна героиня беше по-голяма от целия свят.
И ден след ден това осемгодишно момиченце отглеждаше с любов и срамежлива просия със сълзи в очите своята по-малка сестра. Някой все й отнемаше подарените детски колички и, докато беше бебе, я носеше – едва-едва, по няколко крачки, спираше да си почине и бавно, но със страшна сила продължаваше напред. Гледката е ужасяваща. После дойде лятото, започна да я води за ръчичка и бяха щастливи – беше топло и ако не ги биеха други деца, възпитани от безумци, животът за тях беше прекрасен.
Великата солидарност и отговорност на малките гладни човечета!
Наоколо обществото подсмърча, трие си носа с ръкав и съчувства усилено – кому? Съчувства на собствената си сантименталност, а не на детската болка и мъка, клечи около огъня на бедата, докато му влезе пушек в очите и пророни крокодилска сълза. Колко задоволени от живота хора си дават сметка, че само благодарение на късмета не са се родили и израснали на улицата като Бродяга? Когато се гнусят от бедността и се присмиват над външния вид на босяците, смятат ли, че биха имали силата да носят огромно страдание в мизерия и да не умират, само за да не умрат с тях близките им хора?
И всички ние с примирение наблюдаваме как на болни хора без лечение, на гладни без хляб се подиграват с кражбите си гнусните управници на собствената ни държава. Къде ли е тази бяла лястовица, дето все я търсят сиромасите, къде е и възмездието за дерибеите, които ги газят като червеи. Няма такава идея, която може да превърне животните с човешки облик в хора. Както няма по-големи врагове на Христос от лошите попове, така няма и по-големи врагове на човечеството от комунисти на власт. Те най-нагло представят безбройните си престъпления като грижа за народа или като дефекти на демокрацията, сриват всичко свято и разяждат чрез морална и икономическа корупция тъканта на обществото.
Комунизмът и фашизмът са две лица на една и съща чума, и няма никакво значение зад какви имена се крият тези отрепки. Когато поредното болно дете проси пари за живота си от милосърдието на бедните, как да не се сетиш за газовите камери на Освиенцим?! Милиарди се раздават под масата, а за страдащите все не достигат. Държавните търговци на пари и власт не се замислят, че след няколко месеца те ще се веят като парцали по вятъра, а ужасът на бедните и болните деца може да отвори вратата и на техния дом, без да почука.
Нека тази измет запомни една стара истина – може да бъдеш измамник, крадец и убиец и да не получиш наказание от хората, но Онзи отгоре вижда всичко, глупако!
Източник: www.epochtimes-bg.com
- Райна Манджукова оглави Агенцията за българите в чужбина
Правителството освободи Димитър Димитров от поста председател на Държавната агенция за българите в чужбина и назначи на негово място Райна Манджукова, съобщиха от правителствената информационна служба.
Манджукова е родена през 1970 г. в бесарабското село Кайраклия, Украйна. През 1988 г. пристига в България като част от първата експериментална група по български език в Държавния педагогически институт в гр. Измаил. Завършва СУ „Св. Климент Охридски“, специалност български език и литература с втора специалност руски език. Има над 10 години стаж в агенцията като се издига до длъжност директор на дирекция „Връзки с българите по света и информационна дейност”.
Владее руски, украински и френски език. Омъжена е, с едно дете.
Mediapool.bg
- Кърваво покушение над журналиста Огнян Бояджиев
Огнян Бояджиев – шеф на предизборния щаб на бившия син кандидат-кмет Мартин Заимов е с тежки прободни рани в интензивното на ВМА. Самият Заимов съобщи за Frognews.bg, че състоянието на Бояджиев е стабилизирано. От ВМА потвърдиха за случая, но отказаха официална информация към този момент.
Главният редактор на престижното електронно издание на Европейския институт у нас Портал Европа /www.europe.bg/ Огнян Бояджиев е бил нападнат в дома си тази нощ. Небезизвестният журналист е получил няколко опасни прободни рани във врата. Нападателите са проникнали с взлом в апартамента, отрязали кабелите на стационарния телефон, задигнали са мобилния телефон на жертвата и са я изооставили в безпомощно състояние. Огнян Бояджиев с последни сили е успял да уведоми „Бърза помощ” за тежкото си състояние по интернет чрез компютър, който не е бил откраднат от взломаджиите.
Лекарският екип и полицията са се притекли бързо и са влезли в апартамента с помощта на пожарникари, на които се е наложило да разбият заключената врата.
Огнян е откаран във ВМА с голяма кръвозагуба от нараняванията. По случая вече се води следствие, но причините за атентата досега са неизвестни. Майката на Огнян, известната журналистка и водеща от националното радио Зора Нейкова отказа коментар пред Frognews.bg заради следствената тайна и заради шока от случилото се със сина й.
Не се знае дали журналистът е станал мишена на кражба или на атентат, свързан с политическите му убеждения. Реботело се и над версия „лична драма“ според колеги на пострадалия. Огнян Бояджиев беше шеф на предизборния щаб на синия кандидат за кмет Мартин Заимов в 2007 г. Заимов коментира нелепия случай специално за Frognews.bg като дело на едно покварено общество. „Нелепо е, нямам думи. Оги Бояджиев е позитивен човек, никога не би предизвикал агресия.“, сподели Мартин Заимов. Той добави, че към 20:00 ч състоянието на Бояджиев е стабилно. Общинският съветник отказа да коментира дали покушението е заради професионалната работа на Огнян Бояджиев като журналист или от личен характер, но се надява извършителите да бъдат открити час по-скоро.
Името му нашумя още като радиводещ и автор на сутрешното неделно предаване „Оги и джуджетата” в БНР през 1998 г. Огнян беше първият водещ на сутрешното предаване на Би Ти Ви „Тази сутрин” при стартирането на частния канал. Впоследствие стана главен редактор на българската секция на Радио Франс Ентернасионал /RFI/.
Преди повече от 3 години оглави екипа на Портал Европа, най-голямото електронно издание за европейска интерграция и европейски политики у нас под егидата на Европейския институт. Директор на института е Юлиана Николова, която беше кандидат за вицепрезидент на бившия конституционен съдия Неделчо Беронов, номиниран от СДС и ДСБ за кандидат-държавен глава през 2006 г.
Зверският инцидент с един от изявените млади представители на свободния печат и независимите медии Огнян Бояджиев е втори по арогантност и жестокост след побоя над главния редактор на Frognews. bg Огнян Стефанов само в рамките на една година.
Смъртоносният атентат над Огнян Стефанов бе извършен от пет маскирани, въоръжени с чукове лица в Деня на независимостта – 22 септември м.г. пред ресторант „Кипарис” в близост до басейна „Спартак” в София. Въпреки че пресата и обществеността го окачествиха като опит за предумишлено убийство и като безпрецедентен акт на посегателство върху свободата на словото, до ден днешен прокуратурата не е дала признаци, че работи по случая.
Покушението върху Огнян Бояджиев е първият тест пред правителството на Бойко Борисов и неговият вицепремиер и вътрешен министър Цветан Цветанов за готовността им да гарантират с всички законови средства сигурността на българските граждани, както и свободата на словото в европейска България. Коилкото по-резултатно и прозрачно приключи следствието, толкова по-бързо ще отпаднат съмненията, че за пореден път у нас е застрашен животът на журналист заради професионалните му или политически пристрастия.
Източник: www.Frognews.bg
- Александър Андреев: В леглото с Държавна сигурност
Комисията за отваряне на досиетата оповести списък на журналисти, сътрудничили на комунистическата Държавна сигурност. „Дойче веле“ предлага личната реакция на Александър Андреев – ръководител на Българската редакция в радиото.
Защо им е трябвало да лягат в леглото с Държавна сигурност? Този въпрос си задават както хората, които слушат радио, гледат телевизия и знаят имената на осветлените медийни дейци, така и ние, многото техни колеги, които ги познаваме от десетилетия и отблизо.
Защо – Петьо, Косьо, Радо, Владо и всички останали?
За разлика от масовия медиен потребител, хората от професията добре знаят, че поне през 80-те години на миналия век вече нямаше нужда да си ченге или партиец, за да работиш като редактор и водещ, дори като завеждащ редакция в БНР, БНТ и БТА.
Примамките на ДС…
Вярно, особено за по-некадърните колеги сътрудничеството с Държавна сигурност беше мощен допълнителен тласък в кариерата. От сътрудничеството с Държавна сигурност се изкарваха пари, падаше и по някоя привилегия – пътуване в чужбина, автомобил без чакане, такива работи.
Мисля си обаче, че най-коварната примамка, която моралните уроди, офицерите-сивушковци от улица „Шести септември“ са предлагали на моите колеги, е била еротиката на скритата власт. Ето, с това можеш да подкупиш повечето хора: като им обещаеш тайна власт над онези, с които прекарват професионалния си живот.
Над колежката-редактор, над приятеля-репортер, дори над началника. Мисля си, че тъкмо на това изкушение не са издържали Косьо, Петьо, Радо, Владо и останалите.
Разбира се, често пъти ще чуете и други мотиви, а част от тях дори са действителни – не просто оправдание с обратна дата. Някои от тези хора действително мислеха (звучи малоумно, но е така), че Държавна сигурност е голяма работа, че дава ценен принос за сигурността на страната и спойката на обществото.
Други се страхуваха, че ако откажат – Бог знае какво ще им се случи. Пък то нищо не се случваше, знам го от личен опит.
Трети живееха с инфантилните богомилрайновски представи за така наречената „борба на Тихия фронт“, с божидардимитровските и георгипървановските глупотевини за патриотичен дълг и национални интереси.
Какво друго да им каже днес човек, освен че са били наивни, заблудени, недомислящи, че са се оказали в скудоумен капан.
…и някои други аспекти
Тук за предполагаемите, но и недоказуеми ползи от агентурната дейност, които някои от тях били извлекли след избухването на демокрацията, изобщо няма да отварям дума. Темата ми е скучна. Ще спомена нещо съвсем друго накрая: естетиката.
Защото освен неетично, сътрудничеството с ДС беше и дълбоко неестетично. Прашните кабинети, бледите и по дефиниция догматично-глуповати служители, дървеният език, спареният мирис на мръсното чуждо бельо, в което агентите всекидневно се ровеха, евтината шпионска театралност, съвършената безсмисленост на цялата дейност, която освен всичко се вършеше и през пръсти (не както при Щази в ГДР) – всичко това е направо обидно за човешката природа.
То е, за до кажа съвсем ясно, нечестно, грозно и глупаво. Има ли нужда да се добавя още нещо?
- Делян Пеевски и Росен Карадимов управляваха България
Делян Пеевски и Росен Карадимов управляваха държавата в края на нашия мандат, казва в интервю за днешния брой на в. „Труд“ (Trud.bg) бившият шеф на агенцията за младежта и спорта (ДАМС) Весела Лечева.
„Може да ви звучи тежко днес, но двама души управляваха държавата в края на нашия мандат – Делян Пеевски и Росен Карадимов. Мисля, че никой не би трябвало да се изненадва…
Някой трябваше да назове тези факти на висок глас. Съзнавам цялата тежест на това, което казвам.“
Лечева казва, че бившият премиер Сергей Станишев не е успял да направи от правителството отбор – с ясни позиции и координирани действия. Вместо това всеки от министрите ходел на заседанията „сам за себе си, всички с различни каузи“.
„Гледах другите две партии в коалицията, НДСВ и ДПС, как действат. Те бяха железни отбори. Станишев не успя да стане капитан на нашия тим.
Неопитността му изигра лоша шега…
Просто ние не бяхме отбор. Това е истината – не бяхме отбор! Няма как да спечелиш състезанието, няма как и мъжки да го загубиш, като не си бил отбор. Всеки поединично се спасява. Както и всеки поединично водеше битката в правителството. И после битката в кампанията“, разказва Весела Лечева.Бившата шефка на ДАМС коментира и резултата от изборите и изказването на лидера на ДПС Ахмед Доган в с. Кочан по време на предизборната кампания.
„Не бива да си затваряме очите. Хората не реагираха на това, че Доган каза публично някои неща. Хората реагираха, защото всичко, което той каза, беше истина. Това доведе до високата активност на изборите“, казва тя пред „Труд“.
Всичко това – усещането как се управлява държавата, кой я управлява и защо БСП е стигнала до това положение – Лечева разказала и на президента Георги Първанов. Той обаче не я опровергал, което „ми прозвуча още по-тъжно“.
Тя е изненадана, че Сергей Станишев не е подал оставка след изборната загуба. Според нея това било задължително, „морална, мъжка постъпка“.
„Голяма грешка стори Станишев, като не го направи. Още в нощта на загубата трябваше да си подаде оставката. Пък после на конгреса пак щяха да го изберат. Но щеше да тръгне на чисто. С нов мандат, с гласовете на хората, с тяхната подкрепа“, смята Лечева и допълва, че хората, заради които БСП е загубила изборите, сега с в парламента.
„И утре, когато дойдат нови избори, пак тях ще изправим срещу хората. Ами няма да ги изберат. Ще се стопим още. Нямаше я смелостта, решителността да се наложат други фигури… Апаратът се оказа по-силен от Станишев“, възмущава се Весела Лечева.
На въпрос защо не е разговаряла с премиера по тези въпроси още докато Тройната коалиция е била на власт, тя казва, че „докато си на терена, по време на състезание, нямаш право да обсъждаш треньора и действията му. Ти го следваш. В края на състезанието правиш анализа и всичките грешки ги отчитате заедно“.
- Две жени – две съдби
Предлагаме Ви две интересни интервюта от тази седмица на Информационна агенция „КРОСС“ . Пред микрофона на Ивелина Оприкова са последователно Евгения Живкова и Цветана Паскалева.
Евгения Живкова: Искам да остана независима.
Мисля, че вече има разлика в оценката за най-новата ни българска история и за периода на социализма, както и за този 33-годишен период, в който дядо ми е бил министър-председател и начело на държавата ни, убедена е внучката на Тодор Живков.
Г-жо Живкова, навършват се 11 години от смъртта на Тодор Живков. Има ли днес България и българското общество вярна и обективна оценка на 33-годишната му дейност? Има ли днес българското общество нов прочит на най-новата история на България?
Мисля, че вече има разлика в оценката за най-новата ни българска история и за периода на социализма, както и за този 33-годишен период, в който дядо ми е бил министър-председател и начело на държавата ни. Смятам, че малко по-малко започва наистина да се налага обективна оценка на този период от нашата най-нова история, но може би трябва да мине още време, за да се стигне до извода, че наистина този обективен прочит на историята трябва да залегне и в учебниците на българските ученици, както и в историята, която ще се напише оттук нататък.
Като се върнем назад във времето преди 11 години, настоящият премиер на България е бил част от вашето семейство. Мислите ли, че в онези години той е научил първите лидерски уроци от „университета” на Тодор Живков?
Неговите контакти тогава с моя дядо се свеждаха предимно до охранителните му функции, които той тогава извършваше и неговите колеги от охранителната фирма. Знам добре, че по време на тези срещи те са имали и възможности дълго да разговарят. Спомням си оттогава, че дядо ми се държеше добре с всички хора, които в онзи период бяха около него по един или друг повод. Знам добре, че са имали и възможности да седнат и на чаша кафе, и да разговарят и това ме кара да мисля, че вероятно настоящият премиер Бойко Борисов е имал възможността да научи силното желание на дядо ми да работи преди всичко за държавата, както и за неговите управленски умения. Какво точно е научил българския премиер – може да каже самият Борисов. Той е човекът, който би могъл най-точно да сподели възприятието си от тези срещи.
Останал ли е у вас някакъв светъл, добър спомен от настоящия премиер за онзи период?
Да, много добри спомени имам от този период и наистина смятам, че тогава фирма „ИПОН” в лицето на Бойко Борисов и на хората, които извършваха физическата охрана на дядо ми, се грижеха добре за него. Нямам лоши впечатления от този период, в който те бяха част от нашето семейство.Вие бяхте част от предишния парламент, сега сте извън политиката. Как оценявате първите стъпки на новото българско правителство и в частност на премиера Бойко Борисов днес?
Още не мога да се ориентирам напълно. Все пак сега получвам информация единствено от медиите. Очакванията ми да се започне една по-активна дейност в законодателната част в НС, особено в сферата, в която аз съм се занимавала толкова години – образованието, закрила на децата, младежта и спорта. Това, което наблюдавам именно в тези сфери, и мненията, и намеренията им , които се изразяват от настоящите министри, бих определила като добри, но тук е въпросът доколко ще успеят да ги реализират и доколко наистина са запознати със спецификата на законодателната дейност, с финансирането в сферата на образованието. Приветствам идеята на ГЕРБ за намаляване на възрастта на задължително предучилищно образование – подготовката да започне от 5 години и то целодневно, но не съм убедена, че тази идея наистина ще се осъществи, че ще се намерят средства за финансирането й, както и база това да се случи. Ще ви припомня, че и моята идея беше такава, но стигнахме до 6 години, поради липса на финансиране. Сега също смятам, че задължителната предучилищна подготовка ще даде възможност на децата да получат предварително навици за овладяване на знания и по този начин ще се създаде възможност за реален достъп до образование на всички деца, подлежащи на обучение в 1-ви клас. За другите ведомства смятам, че малко пресилено се правят изводи за дейността им. Трябва да се говори с факти, когато все пак има доказани престъпления – за харчове, за прекалено раздути разходи, извършени от предишното правителство. Твърдо смятам, че преди това всичко трябва да се докаже.Как гледате на новата акция на БСП за „презареждане” на Бузлуджа? Ще успее ли партията-столетница да влее свежа млада кръв с новите послания и лозунги, които издигна на събора?
По телевизията дадоха кадри и на мен лично ми се стори, че имаше много хора на Бузлуджа. Не съм убедена обаче, че посланията, които издигнаха там, са по-различни. Аз мисля, че тук не са толкова важни нито лозунгите, нито посланията вече. Аз мисля, че БСП първо трябва да се събере и да обмисли цялостната си политика по отношение на младите хора и привличането им в нея. И предполагам, че този диалог предстои, както и е наложително да се прецени кой да оглави едно младежко движение.А смятате ли, че смяната на лидера на БСП би определила една нова посока на партията, не само за младежкото движение, но и за цялостната й политика?
Не съм много сигурна, че точно това е необходимо сега за БСП. Смятам, че по-скоро би трябвало да бъдат привлечени нови хора в партията и в екипа, който формира самата политика в БСП.Вече имате и време и възможностите да се отдадете изцяло на своето хоби, което за вас е и работа – модата, едно поприще далеч по-интересно и цветно от политиката. Колекцията Ви „Слънчева жена” ще бъде представена на модните подиуми в Ню Йорк? Какво предстои за дизайнера Евгения Живкова ?
Да, определени сме да представим България в Ню Йорк на Световния форум за мода, който ще бъде организиран от ООН и носи изцяло посланията за мир. Първо, ще има седмица на модата, а след това ще се раздават и световни награди за мода. Не мога още да кажа конкретни факти за организацията. Радвам се, че ще представим България с новата колекция „Слънчева жена”. Моята фирма”Жени-стил” беше излъчена от Българската камара за мода, след което имах възможност тук у нас да се срещна с представителите от Америка и самите организатори на този световен форум. Обсъдихме както организацията, така и изискванията за участие. Всяка държава се представя с определен брой дрехи. В самото представяне трябва да се включат и фирми от сферата на туризма според изискванията.Днес в медиите пише, че модният дизайнер Евгения Живкова ще помага на Бойко Борисов и неговия екип със съвети за облеклото. Това е голямо предизвикателство-вярно ли е ?
Не, нямам покана от новото правителство.Пише още, че недоволна от отношението на Сергей Станишев към фамилията, й Татовата внучка Жени Живкова е подала молба за членство в ГЕРБ, подобно на Божидар Димитров?
Никой не ме е канил да членувам в ГЕРБ. Аз самата за себе си искам да остана независима на този етап. Нямам намерение да членувам в никакви партии досега, както досега не съм го правила. Аз съм дала своя принос в работата си като народен представител в два мандата за КБ , но не съм била никога член на БСП. Искам да остана независима.Цветана Паскалева: Раната на Карабах завинаги в едно голямо българско сърце
Ако в теб не се преобръща всичко, когато виждаш несправедливостта, ако сърцето ти не е заето и с чуждото състрадание, няма как да успееш като журналист. Да си истински професионалист, това значи да създадеш кадри за нещо, реално, което става пред теб, в дадения момент и час, да твориш сам една история на един народ, убедена е българската журналистка в Армения Цветана Паскалева.
Живот на кръстопът между Армения и България. Кое е обаче най-вълнуващото завръщане на един герой на Армения в родна България, което ще запомните завинаги?
Завръщането в родна България, което ще запомня за цял живот е през декември миналата година, когато бях поканена от президента на Армения да се включа в състава на официалната арменска делегация в България, заедно с още 4 –ма министри. Тогава изпитах нещо изключително вълнуващо, разтърсващо. На жълтите павета пред катедралата на „Св. Александър Невски”, в присъствието на двамата президенти чух фанфарите и изпълниха химните на двете държави. За първи път под звуците на двата химна аз почувствах това земно привличане, което имам първо към моята родна земя – България, както и духовното ми обвързване с Армения. Усетих, че аз съм родена тук, закърмена съм с България и нейната култура, но събитията ме изпратиха в далечна Армения и тя също е в сърцето ми. Аз бях българка, но бях в състава на арменската делегация и когато представяха членовете на арменската делегация президентът Георги Първанов се усмихна на арменският президент Серж Саркисян и му каза „Не знам кой е редно да я представи Цветана Паскалева, не знам всъщност на кого тя принадлежи”.
Сега и на мен ми е трудно да определя на кого точно принадлежа. Така се случиха събитията около мен, че всичко онова, на което бях способна и заредена, чисто по човешки и професионално, успях да го реализирам за един друг народ, на една друга земя, какъвто е арменският – първият християнски народ, приел християнството преди 1700 год. На официалната вечеря с двамата президенти за първи път чух оценка на арменския президент за мен и тя беше изказана за мен не къде да е, а на моята родна земя, пред българския президент Георги Първанов. Тогава чух толкова добри, толкова силни думи за мен, за моето вричане към Армения, което аз посветих като журналист. Ще ги запомня за цял живот, защото усетих за първи път толкова силно това земно привличане към България и това духовно привързване към Армения.
Да започнем отначало – как започна всичко, как попаднахте в Армения?
Всичко започна от оня духовен кръстопът, на който бях подложена когато попаднах в Карабах, в Армения. Може би, някакви рецептори в душата се отвориха и през моето сърце пропуснах цялата тази болка и страданието на карабахския народ, който тогава видях в един отчаян период. Връзките ми с Армения започнаха през май 91 година. Тогава бях аспирант в Москва в Държавния кинематографичен институт и правих документално кино. Първата ми кинолента запечата една друга война, в която попаднах първа като чуждестранен кореспондент, а именно конфликтът Южна Осетия – Грузия. За БНТ направих няколко репортажа и първия си документален филм ” Южна Осетия – болката на два народа“. Като журналист случайно дочух разтърсващите факти, които пристигаха тогава от Нагорни Карабах за две насилствено депортирани села с арменско население, осъществени тогава от съветската армия, както и, че по време на това изселване е изчезнал един арменски журналист – Вартан Ованесян. Съветските части от армията, които бяха дислоцирани тогава към Азербайджан за пари бяха свършили тази сделка. Нищо тогава не се предаде в новинарските канали, независимо, че вече се говореше за перестройка, демокрация, откритост. Тогава аз реших да посетя тези места и да снимам – приех го първоначално като предизвикателство към мен самата. Имах самочувствието от военния опит, който имах в Южна Осетия и не мислех, че няма да се справя. Взех камерата и заминах. Като пристигнах още разбрах, че е изключително трудно да изнеса информация от тези райони, защото се контролираха от азербайджанци. С лукавство, с хитрост и находчивост се преборих с азербайджанския ред и чиновничество. След 2 седмици се завърнах, изпълнила и двете задачи, които си бях поставила сама – имах материалите и кадрите от двете села, а арменският журналист Овасенян, с много хитрост, успях да открия и снимах в затвора в гр.Генджа. Върнах се в Москва с 15 мин. интервю от затвора и много заснети кадри и репортажи. Нито един руски журналист нямаше тогава тази информация, която аз имах, независимо от многобройните заплахи от азербайджанските власти как ще използвам информацията. Първо в Москва смених квартирата си, за да залича следите, а на вторият ден раздадох всички кадри и материали, които бях снимала, предоставих ги на всички големи западни телекомпании, както и на българската БНТ, която обаче не пое риска да го излъчи първа, преди другите. Тогава обявих по чуждестранните медии и акция по спасяването на журналиста Вартан Ованесян. Същата седмица Горбачов трябваше да присъства на една среща на Великата Седмица в Лондон и английските журналисти, в знак на солидарност с моята акция, обявиха тотален бойкот на срещата. След няколко дни посрещах Вартан Овасянян на летището в Москва заедно с неговите родители. С този акт разбрах за себе си, че победих, че вече имам своята малка победа за мен и първата голяма човешка победа – бях спасила сама един човешки живот. През този период ме поддържаше една много силна вътрешна мотивация, един хъс да успея на всяка цена като професионалист и човек, защото си мислех, че ако с мен се случи някаква неприятност, друг някой журналист със същия хъс, ще направи същото и ще ме спаси. Бях горда от себе си, че спасих един човешки живот, въпреки, че точно тогава получих и своята първа смъртна присъда за делата си, издадена от Азербайджан.
Колко пъти Ви осъдиха на смърт азербайджанците през този период?
Три смъртни присъди имам, издадени от Азербайджан. Втората получих за един много важен репортаж, който успях да изнеса и да покажа пред света – за депортацията на арменските села в горната северна граница на Карабах – Шаумянски район. Тогава пристигнах с един малък военен вертолет, който беше обстрелван многократно по пътя. Попаднах в най-многочисленото село, което се готвеха да депортират. Бях решила за себе си да достигна до този район, откъснат от света на всяка цена и да снимам. Спомням си добре, беше 14 юни и когато попаднахме – имаше битка, истински военен бой, който продължи 5 часа. Тогава за първи път изпитах страх, реално ние нямаше как да се спасим, бяхме обсадени в две къщи. Вече не щадях даже и акумулаторите на камерата, все ми беше едно какво съм снимала. Мислих си, че всяка една минута е последна за мен и за всички от военния отряд. Командирът на военната група наблюдаваше едни маневри на танковете и откри пролука как да се спасим. Жега, бяг, катерене по оградите с камерата на шията – това си спомням днес. Спомням си добре, че говорих на войниците на български, а те не ме разбираха….може би от паниката. Необикновено, неистово желание за спасяване, от което всички излязохме живи и здрави. 6 дни по-късно командирът загина заедно със своите момчета – това бяха и първите саможертвеници, които се бяха врекли да защитят Армения и, които загинаха за Армения. Когато виждаш куршумите пред себе си, когато си в истинска битка, във война винаги си представях кадри от нашата история, от българската история и нашето славно минало. Щом нашите предци могат да оцеляват по време на робство, на отстояване на българското, във война и битки, значи мога и аз – това си повтарях. Когато си в конкретна военна ситуация си представяш точно героите на България – Вазов, Ботев, Левски. След битката обаче, след поредния ми документален филм за Карабах, вече знаех добре, че съм родена и мисля за България, но вече съм свързана и с този малък карабахски народ, който искаше да защити земята си, дома си, семейството си, който дори тогава, в началото не знаеше как да се бори. Нямаха нито въоръжение, нито армия – имаха само едно – желание за оцеляване и аз се възхищавах на чудесата от героизъм, които проявяваха. Всичко това беше снимано във филма. Тогава за първи път някой показа, как съветски танкове изселват съветско население, каквото беше карабахското в съветската държава. Това беше страхотен репортаж, просто информационен бум, който обиколи света и за който получих своята втора смъртна присъда, а после впоследствие и третата за документалния филм.
Говорите за смъртните присъди с удивително спокойствие днес . Кое Ви даваше сили през цялото това време да отразите целия военен конфликт в Нагорни Карабах –от началото до края му.? Кое Ви даваше сили да не се откажете по средата?
Беше ми интересно да наблюдавам цялата тази еволюция на този малък славен народ – карабахския, целият път, който той извървя тогава, за да се отдели като област – от референдумите до обръщенията до ЦК и военната развръзка. За целия този път светът нищо не знаеше. Имаше и един друг момент, който винаги ми е давал сили и това бяха големите надежди на карабахския народ към мен – те просто виждаха в мен някакъв месия с камера, който ще покаже трагедията им пред света и, който, по-някакъв начин, ще направи така, че войната да свърши. Когато те гледат с тъжни и наивни очи, и в тях виждаш вярата, че следващият мой репортаж пред света ще донесе и край на войната, няма как да се откажеш, заради тази надежда трябва да продължиш. Когато разговарях с карабахци им обещавах, че скоро всичко това ще свърши и те ми вярваха и благославяха. Имам много силна духовна връзка с този народ, която продължава и днес. Понякога се шегувам в някои интервюта когато ме питат имам ли арменска кръв в мен? Исторически и биологически нямам, но по време на войната толкова много пъти съм дарявала кръв, за да спася живот, че в много арменци тече и днес моя, българска кръв.
Казват, че чувството за справедливост е емоционално, но не и рационално, но все пак то е онова, което прави един журналист истински, което го отличава от мнозинството ?
Да, разбира се, то е водещото в нашата професия и борбения характер, който е естествен за мен. Ако в теб не се преобръща всичко, когато виждаш несправедливостта, ако сърцето ти не е заето и с чуждото състрадание, няма как да успееш в нашата професия. И до ден днешен са пред очите ми всичките тези умиращи детски телца. Точно това виждах аз тогава – една неравностойна битка, една незащитеност на един народ и това породи у мен желанието да помагам до край, да подам ръка, да свърша една работа, която е по силите ми като професия. Да си истински професионалист това не значи да се затвориш в някоя библиотека и да пишеш, а да създадеш кадри за нещо, реално, което става пред теб, в дадения момент и час, да твориш сам една история на един народ Аз имах надежди, че всяка информация, която подам ще стане повод за размисъл в политиците. Но едва ли точно моята информация спря войната, тя продължи докато съветската система се разпадна, тогава и армията се изтегли, но оръжието остана в Азербайджан и естествено те започнаха сами да го използват.
Да се докоснеш до истината за живота, дори чрез войната, е мечта на всеки начинаеш журналист, признавам си и моя. Но все пак мисля ли си един журналист, една жена по време на битката, сред куршумите и танковете за онези малки неща, които изпълват ежедневието ни-за приятели, деца, любим?
Войната няма човешко лице, няма време за емоции. Имах специална моя молитва всеки ден с която отварях очи, молитва за оживяване, за това Господ да ми даде още един ден, още един шанс да направя своя репортаж и да помогна на тези хора. Имах свой автотренинг да пречиствам душата си от всички тези видения и картини. Имаше период, в който живеех в едно мазе на една военна болница и всеки ден гледах как умират хора, как умират деца и винаги плачех. До края не можах да приема, че войната трябва да изглежда едно разскъсано детско тяло. Войната е създадена от мъже, измислена от тях и не децата трябва да бъдат жертва в нея. Когато пред теб умират хора, деца, жени, няма как да мислиш за близките си, за любимите си – нямаш просто право на това, защото трябва да се концетрираш във всеки един момент. Ако нямаш висока концетрация и мотивация, няма как да оцелееш в една война. Не може да позволиш на умората или на емоцията да вземе връх.
Да не те е страх от предизвикателството на войната, да се бориш докрай с несправедливостта и да усещащ силно в сърцето си чуждото състрадание – това ли е рецептата – един далечен за нас народ да те обяви за герой в своята държава?
Да, наистина това е голямо признание за мен –да бъда герой на Армения, защото няма нито една жена, нито един чужденец, който да е удостоен с това звание. Веднага след войната получих и медал за храброст, както и званието „Полковник на Карабахската армия”, което си е един символичен знак за този военен път, който извървях. Получих това звание на първия голям военен парад на Карабах и бях много щастлива с това отличие. Аз станах и първият чужденец, който получи гражданство в Армения и арменски паспорт и до ден днешен го пазя. Извървах един военен път с камерата в нападенията и сред куршумите, един военен път, който извървя и Карабах, извървях своя път заедно с един народ. Направих 7 документални филма, които фактически се явяват и хрониката на една цяла война. Просто, в исторически и дори и в емоционален план, аз имах този човешки шанс да бъда полезна с присъствието си на една чужда война, на една война, която остави една голяма рана – раната на Карабах в моето сърце. Карабах преобърна начина ми на виждане за света, накара ме да преосмисля човешкото си присъствие на тази земя. Преосмислих живота си в личен, в професионален, в човешки план и чисто човешки осъзнах, че да съпреживяваш болката на другия е едно удовлетворение, най-голямото християнско правило на тази земя е да умееш, да чувстваш, да състрадаваш и да подадеш ръка.Това не е научило за съжаление човечеството днес. Гордея се, че един малък, но древен народ, какъвто е арменския ме постави в своята история на това почетно място. Мнозина казват, че арменците почитат Яворов заради стихотворението ”Арменци ”, а мен заради Карабах. Хубаво е наистина една българка да присъства в съвременната история на Армения със своите документални филми. Винаги в душата съм била българка, врекох се доброволна в една кауза, исках да видя края й и затова останах в Армения и Армения остана в мен. Бях сред топжурналистите, с много висок рейтинг, можех да избирам сред световните новинарски медии и в Америка, и в Европа, но, ако бях заминала нямаше да бъда аз, нямаше да бъда достатъчно последователна в каузата, за която се борех- щях да предам един народ и да не видя свободата му. Темата Карабах стана моята тема и не можех да я предам толкова лесно, затова и станах част от Армения.
Как минава днес ежедневието на един герой на Армения и на един „Полковник на Карабахската армия” от резерва ?
В началото водех едно мое предаване на доброволен принцип по арменската държавна телевизия срещу никакво заплащане за Карабах. Днес водя друго предаване в канал Арарат, но не на военни теми, а на социални теми. То се казва „Лъч” и защитава тези социални групи, които се нуждаят от поддръжка и подкрепа. Това пак е една последователност и вярност на моя характер – да бъда там, където съм най-нужна и да подам ръка на всеки, който има нужда. Аз съм автор на този проект, водещ и имам екип от 17 човека, с които заедно помагаме на хората. Работя любимата си работа, но най-много в този живот се радвам на огромната любов на арменския народ към мен, не толкова на институциите, на властта и на държавата, а на народа. Хубаво е да те чувстват като малък знак за качество на България на хиляди километри. Това е нещото, което ме води винаги напред и което си повтарям всеки един ден, че представям моята страна, моята България и нейната култура пред света.Това съм аз българката в Армения – Цветана Паскалева.
Източник: www.cross-bg.net
- Иво Инджев: По списък с писък
По повод дългия списък от журналисти и собственици на медии (и на журналистически съдби като работодатели), оповестени в най-новия списък на позора с надпис „ДС”, ще бъда кратък: призовах ги да не мълчат. Написах и книга, която се казва „Мълчанието е злото”.
Тяхна си работа. Направих си труда да извадя жилото на дамгосването със същото клеймо и си помислих, че и други биха постъпили така като предприемат необходимите стъпки срещу приковаването на кръста с пироните с формата на петолъчка.
Нима целта на упражнението по разсекретяването на досиетата не е точно в това : да се освободят зависимите от тяхната зависимост?
Ще кажете, че това е дълбоко лично. Така е. След толкова години днес и аз научих неща, които ме засягат дълбоко лично.
Сред оповестените журналисти с агентурно минало имам приятел, на когото съм бил кум. Там също е човекът, комуто наивно предложих първия си журналистически авторски материал на международна тема през 1981 г. (но бях натирен от него).
В списъка има мой приятел от края на 80-те години, когото искам да попитам за забранителния списък за изява на определени хора в националния ефир, в който попаднах тогава заради приказки срещу властта. Списък, в който аз, неговият приятел, бях посочен като враг през онази пролет на 1989 г. Списък, който му е бил известен и за който е отговарял (и за който и до днес никой в България не говори).
Сред имената на оповестените сега журналисти, които не пожелаха да се възползват от възможността да натрият носа на ДС като се самоосвободят чрез „саморазсекретяване”, е и колега, който ми предлагаше да се кандидатирам за шеф на БНР от името на „Подкрепа” в тази институция.
Да не говорим за едни собственици на медии (единият в консултантска сянка, другият на припек, закичен с орден от самия президент Първанов), на чиито солидарни усилия дължа честта да бъда свободен журналист извън техните медийни империи, откъдето се радвам да съм прогонен.
Направо не смея да погледна сега в достъпните вече за прочит досиета на някои от тях – особено на свързаните с управлението на ДС, което управляваше живота на всеки, дръзнал да се отклонява от „правилната“ линия по онова време. За други, които отдавна съм престанал да имам за приятели, защото са донасяли, знам. За тях не искам да научавам…
Понеже избрах друг начин за разсекретяване, понеже правя това от поне две десетилетия, си позволявам да кажа: щом се оставяш да бъдеш част от такъв списък, дейността ти на „тихия фронт” ще приключи с писък.
http://ivo.bg/
- Обявиха някои агенти на ДС от частните електронни медии
Десетки собственици на частни електронни меди и водещи на популярни радио- и телевизионни предавания са работили за тайните специални служби в миналото. Някои продължават да работят и днес.
Комисията за разкриване на документите и за обявяване на принадлежност на български граждани към Държавна сигурност и разузнавателните служби на Българската народна армия (comdos.bg) оповести, че са проверени 2366 лица от 273 електронни медии.
Това са собственици, директори, заместник-директори, главни редактори, зам.- главни редактори, членове на редакционни съвети, политически коментатори, водещи на предавания, водещи на рубрики в радиа и телевизии, но само онези от тях, които работят от 2006 г.
Не подлежат на проверка по силата на действащия закон 1263 лица.
Извадени на светло са документи за агентурното минало – а за някои и настояще – на собственици като Радосвет Радев (Дарик радио), Георги Агафонов (Телевизия 7 дни), Петър Манджуков (Би Би Ти), Константин Тилев, Петър Пунчев (двамата създатели на FM+, а и на много други медии), Красимир Узунов (собственик и шеф на Агенция „Фокус“), Красимир Гергов (FM+, Джаз FM и др.), Ангел Киряксов (МСат), Тончо Бебов (Радио Браво-Варна) и др.
Между популярните водещи на предавания с агентурно минало са Тома Спростанов, Йордан Георгиев, Петър Вучков, Владимир Танев, Владко Мурдаров, Веселин Дремджиев и др.
Според Евтим Костадинов, председател на комисията, при тази проверка се проявява слабостта на закона, защото е трябвало да бъдат прегледани хората, работили още от 1989 г.Сега една значителна част от агентите на комунистическите тайни служби в четвъртата власт остават скрити, заради законовото ограничение, специално наложено от мнозинството на тройната коалиция (БСП-ДПС-НДСВ) в 40-то Народно събрание.
Това решение не позволява обявяването на сътрудници, работили за медиите преди 2006. Онези агенти, които в периода 1990 – 2005 г. са работили като журналисти и са имали възможността да манипулират обществото, няма да бъдат обявени.
Според Костадинов, цитиран от БГНЕС, „това е добър пример за възможност за разширяване на полето на действие на закона, защото при сегашното положение не може да се говори за пълно отваряне на досиетата“.
Законът предвижда проверките за заемащите публични длъжности като членовете на Министерския съвет, Народното събрание, съдебната власт да започват от 1990 г., докато за извършващите публични дейности – от 2006 г. Заради това разграничение не могат да бъдат проверени например ръководители на фалирали банки, социолози и бивши журналисти, които вече не извършват дейност, попадаща в обхвата на закона.
Сътрудниците на Държавна сигурност и другите специални служби, работили на ръководни длъжности в Българската телеграфна агенция (БТА), Българската национална телевизия (БНТ) и Българското национално радио (БНР) след края на 1989 г. бяха обявени от комисията през октомври-декември 2008 г. Някои от тях фигурират отново и в публикувания днес списък.
- Социализмът: секси и гроги
Димитър Денков
в-к „Сега“Преди години, когато БСП току-що бе поела сладката тегоба на управлението, по бузлуджанските поляни се разтичваха засукани моми с червени фланелки и къси полички, припяваха „Кой сега е номер едно“ и се натискаха да се снимат със Сергей Станишев.
На фланелките грееше бодрият слоган „Социализмът е секси“, подчертаван с мажоретско подрусване и пиарски намигания изцяло в стила на една власт, сигурна в себе си.
Тогава се очакваше преизбирането на Първанов за президент, въздухът трепереше от увереността в победата, Стефан Данаилов веселеше публиката със заръки към министъра на транспорта да направел теснолинейка до върха, за да извозва множеството в жегите.
Сега е извозена партията,
тия секси надписи ги няма, характерната за властта привлекателност е изчезнала, изчезнали са и повечето от момите, наети тогава за мероприятието. Наполовина са и привържениците, качили се на върха, от който започва българският социализъм.
След толкова години история и след първото пълномандантно управление от 1989 г. насам българският социализъм е гроги. Според официалните му представители той е изтощен от една етническа и една монархическа партия в коалиционен конкубинат, който сякаш е опорочил невинността на БСП.
Затова партията в лицето на ръководството и с телата на близо 20 000 привърженици ритуално се е качила и тази година на върха, та да почерпи от сакралното място сили за възстановяването си, както и да се убеди в дълбоката си невинност.
В нейния новоговор това се нарича „презареждане“, макар кампанията под това име да не й донесе никакви ползи в изборите, още по-малко – младежки гласове. Надали такива гласове ще привлече и новата младежка формация, която трябва да замени досегашните най-вече заради това, че от ръководствата им след изборите прозвучаха острите призиви за оставки.
Но какви оставки, когато с достойна за учудване последователност Станишев продължава да се връзва на инициативите на Кирил Добрев, за да се привличали младежи в партията с рекламни трикове, билбордове и пейнтбол?
Нима в управленския усет на човек с неговата биография може да изчезне убеждението, че ако младежи влизат и остават в БСП, не е толкова по политически, колкото поради семейни причини, пресичащи се с бизнес интереси на фамилията?
Всъщност тия интереси са образували такъв дебел слой над първичните социалистически идеи, че правят невъзможно покълнването им дори и на места като Бузлуджа, извън това, че ливадите са отъпкани, дъхът на кебапчета – задушлив, а преносимите тоалетни – недостатъчни да се излива на обозначени за това места вървящата в топли дни студена бира.
След тия ритуални качвания върхът остава осквернен така,
както е осквернен и българският социализъм след управление,
облагодетелстващо няколко семейства, вкл. и това на последния монарх, наред със стотина близки до властта фирми. Затова звучат нелепо, но пък обяснимо ранните перестроечни образи, които наред с „презареждането“ изпълваха тазгодишната бузлуджанска реч на партийния лидер.
„Много пъти БСП е била бита, но винаги сме се изправяли. Опитвали са се да ни смачкат, да ни вкарат в глух ъгъл, но никога не са успявали, защото никога няма да се откажем от идеала си за по-солидарно общество“, каза още Станишев. „Не всеки може да се изправи след такова поражение, но ние можем“.
Естествено най-популярният бе от филма „Покаяние“ на Тенгиз Абуладзе – за улицата, която трябвало да води до храма. Бузлуджа бил храмът, където партията – и Станишев – се връщали, за да се почерпели нови сили.
Колко пъти? Има нещо твърде двулично в подобни преповтаряния; още по-двулично става то, когато някой е паднал от власт с народен вот, но пък продължава да твърди, че нямало да позволи няколко лъжици катран да развалят кацата с мед, без да запита „Чия беше тази каца?“. Защото непредубеденият отговор е ясен:
това беше кацата на потомствената номенклатура,
пълнена с труда на цялото общество, но изпразвана от собствениците на обръчи.
И тъй като думата е за каци и социализъм, тазгодишният събор в Бузлуджа натрапва друга историческа аналогия. За да се започне на чисто, май трябва да се тръгне от по-ниско, от лозето на Габровски, а Бузлуджа да се остави известно време на самодивите, на чиито бели премени поне никому не ще хрумне да изтъпани надпис „Социализмът е секси“.
Макар че знае ли се при тия пиар-корифеи и при тази все презареждаща се след провали партия.