литература
- Срещам се рядко с хора…
.
Срещам се рядко с хора,
те са изчезващ вид.
С мъртви души не говоря,
нямаме общ език…Бедна граматика имат,
всичко е в среден род.
Всичко е с малко име,
всичко – дори Народ.Котка си взех за приятел,
има си собствен нрав,
в екстремни обстоятелства
обелва по някой лаф…Жълто-зелени, очите й
светят по пътя към ада…
Скръствам ръце молитвено,
тежка луната пада.Пада отсреща на хълма
и ми се хили предвзето…
До сутринта ще погълне
всеки синкоп на сърцето ми.Утре ще тръгна наново,
пълна с добри намерения,
да си кова оковите
или пък те мене..
Румяна Симова
Уелингтън, Нова Зеландия
.
- Кисело зеле
.
Разказ от Хасан Ефраимов
.
Ей, развалиха ги тия жени, ей. Едно време какви жени имаше! А сега?
Надигнеш самолета, отдолу два реактивни мотора бълват… огън и жупел. Устремиш се към висините, аха и да достигнеш до самия Бог.
Отначало лек вираж, последван от хоризонтална осморка, спирала, горка с ъгъл под 45 градуса, боен завой и пикиране, направо над Венериния хълм. Ала това бе само разузнаване.
Едно след друго следваха полутоно, имелман, а накрая лупинг, управляемо и размазано тоно с форсиран завой.
Отклоненията и грешките бяха минимални. Изтребителят и пилотът изпълняваха строго предначертания боен план. Всичко това се контролираше от рязко изменение на оборотите на двигателите, когато се налага, до тотален форсаж, докато реактивната струя не отнесе някой полилей.
– Ох, зави ми се свят – въздъхваше по някое време момичето.
– Тъкмо съм загрял реактивната струя – обаждах се и аз от пилотската кабина, обхванал фюзелажа.
– Няма ли да зареждаш?
– Зареждам във въздуха.
– Накрая да не увиснем някъде?
– Да бе, с тия два мотора!
– Ефраимче, а спри го малко този изтребител, моето момче – почваше да почуква по тавана и хазяинът отдолу. – Нека дъх да си поеме.
Но аз бях в таванската стая, близо до звездите.
– Ей, момче – не спираше обаче нашият. – Уплаши хазяйката, ей.
Да, ама на сутринта тя изобщо не ми приличаше на уплашена.
– Как си, моето момче? – усмихваше ми се блажено. – Искаш ли кафенце да те почерпя, тортичка? Че…
Годините си минаха, а вероятността да съм с млада жена става все по-голяма – просто всички са по-млади вече от мен. И навярно наистина младостта и глупостта вървят ръка за ръка, щом все още ми се връзват и успявам да прилъгвам красиви дами.
Докато онази вечер…
– Чакай де, чакай да пийнем, да хапнем, то, леглото няма да избяга – чух се, че изричам.
Да, ама после…
– Адаш, дай да не се излагаме – повторих няколкократно, ала файда йок.
– Ей, развалиха ги тия жени, ей. Едно време какви жени имаше! А сега? Чак пък нищо да не ми стане… – не се стърпях накрая.
Всъщност, защо ви пиша сега тези глупости?
Исках да напиша за зеле. За кисело зеле!
– Не ми стана зелето – оплака ми се оня ден един. – От 30 години го правя все по един и същи начин. В един и същ бидон. Слагам все същото количество сол, а и един кочан царевица ръгам. Ама, като взех от вашето зеле…
Ся, какво да му кажа на такъв? На всички им стана зелето, ама неговото…
– Ти остави зелето… Самолетът става ли, наборе? – забих го веднага.
Ей, като се ядоса тоз! Не стига това, а и бабичката му се развика, недочула:
– Що лъжеш, бе? Знаеш ли откога не си ръгал кочана?
То тъй, като спре да става самолетът, нито киселото ти зеле става, нито… Само за посмешище почваш да ставаш.
– Е, как да ти стане зелето като не си ръгнал кочана? – довърших го накрая.
Ади де, намерил с кого да се драка!
.
- Оръжия и сапун „Петел“
.
Единственото оръжие, което съм държала в ръка, е сабята на прадядо ми – комит Никола. Тя се предава в нашия род по наследство и се поставя на видно и почетно място. На нея са инкрустирани две слова: СВОБОДА или СМЪРТ. През размирното и тъмно време на прадядо ми се е знаело точно за коя свобода и за коя смърт е ставало дума. Днес е такъв хаос, че и сам Господ ни гледа сеира, затова и аз не се наемам да коментирам кой кой е. Освен това нищо не разбирам от оръжия, но имам една история, в която става дума за много, много оръжия.
С Влади се знаем от детинството, но приятелството ни е между другото, т. е. от дъжд на вятър. Понякога се срещаме случайно, прегръщаме се крепко и на раздяла си обещаваме да не се забравяме. Последния път се срещнахме на жълтите павета, когато още бяха правилно и красиво подредени, като в цивилизования свят. Седнахме в близкото кафе. Влади имаше нужда с някого да сподели притеснението си. Баща му бил в най-добрата болница вече месеци наред и се борил с рака, но безуспешно. Влади вече беше много богат и влиятелен човек, така че не се съмнявах за лукса на лечението. От седмица на баща му не му действал и морфинът. Всички около него се молели да умре и да се прекратят тези нечовешки мъки.
Спомних си как се запознах с бащата на Влади. На едно новогодишно парти се озовахме в същата компания, на същото място с Влади. На сутринта, след края на празненството, Влади ни покани със съпруга ми, да отидем на закуска у родителите му. Имали традиция на този ден да канят гости и да черпят с мекици, които приготвяла майка му. На домашни мекици, в 6 часа сутринта на 1-ви януари, не можех да откажа. Посрещна ни приветливо един синеок, възрастен господин, полковник в пенсия, но без пагони, по домашни чехли. На масата в хола ни очакваше цяла тепсия с мекици. Полковникът се оказа голям симпатяга и от мекиците бързо преминахме към песните. Пееше му се на човека. Цял живот е пял в хорове и имаше не само запазен глас, но и богат репертоар. В паузите ни разказваше и интересни случки от живота си. Така стигнахме до елмаза, който ни показа. Беше му подарък ат анголските братя – братя по оръжие, както любезно ни поясни.
През живота ми и аз съм имала разни братя по оръжие, но нито съм ги виждала, нито съм ги чувала, нито елмази сме си разменяли. То не бяха виетнамски братя, корейски братя, кубински братя и в този братски калабалък сигурно и много съм пропуснала. Най-добре си спомням единствено за кипърските братя. Бях студентка по това време в Прага и деляхме стаята с една кипърка – Евантия от Фамагуста. Такова понятие „с една кипърка“ няма, защото те живеят всички накуп. Кипър тогава беше във война. Медиите ни приканваха да съчувстваме на кипърските ни братя по оръжие. На моите студентски кипърски братя хич не им личеше, че Кипър е във война. Комунистическата партия им даваше три пъти по-голяма стипендия от моята, и то в долари. Изпитите им ги подаряваха без да четат, само от солидарност към борбата им за мир. Аз искрено съжалявах, че България тогава не беше във война. Налагаше ми се да си броя всяка крона и да чета сериозно. А когато споменах един ден на Евантия, че в поезията ни са възпети „едрите звезди над Фамагуста“, тя ме погледна учудено и каза, че звездите там били като всички останали звезди по света.
От завързалия се около мекиците разговор стигнахме до анголските ни братя по оръжие. Не знам защо, но аз тях ги бях пропуснала. Полковникът по пантофи ни разказа как сме помагали на анголските братя в тяхната справедлива война. Целият му трудов стаж преминал в изпращане на оръжие. Разбрах, че благоденствието в този дом е резултат от безвъзмездната ни помощ за Ангола. От тази среща ми остана спомен за вкуса на мекиците, хубавите песни на полковника и нещо смътно, но елмазено за Ангола.
– Ти знаеш какъв прекрасен човек е татко – каза тихо Влади. На никого лошо не е сторил. И на мравката път правеше. Защо са тези мъки? Аз не мога вече с нищо да помогна.
– Влади, ти вярващ ли си? Ако да, помоли се на Бога да му прости и да си го прибере.
– Не, не мога да се моля. Не вярвам, че това ще му помогне.
– Ами тогава помоли се на душите на хилядите жертви в Ангола, убити от оръжията, които им е изпращал. Мисля, че това е тяхното възмездие. Може да ти звучи малко нереално, но аз имам само това обяснение.
– Това е нелепо. В Ангола той имаше само приятели и никого не е убивал. И откъде ти дойде това наум?
– Той нали цял живот е осъществявал оръжейните сделки за мира в Ангола?
– Да, това беше само работа и нищо повече.
– Зад всяко оръжие стои дълга верига от конкретни хора, които го предоставят на някого, за да убива други. По тази верига, в обратна посока, се движи проклятието на смъртта.
– Това езотерика ли е? – попита Влади.
– Просто логика. Някакви си мои мисли. Поздрави баща си и дано душата му намери бързо покой.
Минаха няколко часа, откакто се разделихме с Влади, и на телефона ми се появи съобщение от него: „Каквото можах и доколкото разбрах, направих. Татко се успокои и си замина. Благодаря ти.“
Сетих се за историята с търговеца на оръжия за Ангола, защото пак са се появили някакви нови братя по оръжие, борещи се за мир. От някое време им препращаме оръжия насам-натам, а сега вече директно. Мен повече ме вълнува веригата на възмездието, която е неизбежна по волята на Всевишния.
А сега няколко думи и за сапуна „Петел“. Думата война чух за първи път във връзка с този сапун. Баба ми беше преживяла войната, както се казва на гърба си. Над старата порта в къщата й имаше дебела дървена греда, а на нея наредени пет-шест калъпа сапун за пране „Петел“. Един ден баба ме праща да купя сапун, защото няма с какво да пере. Показвам тези на гредата, а та ми казва:
– Тези са, ако има война. Много е страшно да няма с какво да се изпереш и измиеш. По време на война всичко е много мръсно. – Доживя да не ги ползва, но аз я изпратих на оня свят с един калъп „Петел“ в джоба.
Днес световните медии тръбят, че врагът крадял чиповете от пералните на нашите братя по оръжие, за да правят далекобойни атомни оръжия с тях. Военната сводка не дава информация за войнишките сапуни. Ние, освен оръжия, имаме и производство на военни сапуни по 3 лева калъпа и, въпреки че се казва „Камбана“, това си е старият сапун „Петел“. Без чипове пералните не работят, ама да не се и мият е нечовешко. Дано управниците проявят разум и гласуват за сапуна. Ако войната стигне до нас и видя пред вратата ми танк, независимо от нашивките по униформата, ще дам на воюващите не китка цвете, а сапуни, за да измият позора около мира, защото, както казваше баба: „По време на война всичко е много мръсно.“
Елена Пеева-Никифоридис
.
- Трети пазар на книгата в Културен център „Магура“
.
Четящите хора в Чикаго вече очакват с нетърпение Третия пазар на българската книга на Културен център “Магура”, който тази година ще бъде на 4-ти декември, от 9:30 до 15:30 ч.
Голямата изненада на коледното издание на Пазара ще бъде участието на Алек Попов – един от най-четените и превеждани български писатели. Той пристига в Чикаго за среща с почитателите си, по покана на “Магура”.
Пазарът ще се открие с премиерата на неговата най-нова книга “Мисия Туран”. Алек Попов е автор на романите: „Мисия Туран“ (2021), „Мисия Лондон“, „Черната Кутия“, „Сестри Палавееви в бурята на историята“, “Сестри Палавееви по пътя към новия свят“; на есеистичната книга „Спътник на радикалния мислител“, както и на редица сборници с разкази, сред които „Ниво за напреднали“, „Митология на Прехода“, „Телесни плевели“. Той е сред най-превежданите и четени български писатели с повече от 40 издания в чужбина. Романът „Мисия Лондон“ е преведен на 17 езика, а романът „Черната кутия“ – на 10.
Произведенията на Алек Попов са включени в учебните програми на различни университети в Европа и САЩ
Срещата-разговор с него ще бъде от 9:30 ч. до 11:30 ч. часа на 4-ти декември, а след това Попов ще остане на книжния пазар за кафе и автограф с почитатели.
След феноменалния успех на първите два пазара (миналата година декември и през април тази година), очакваме с нетърпение да се срещнем с приятели и любители на българската книга отново.
Тази година 12 издателства ще представят най-новите и най-продаваните си заглавия – “Сиела”, “Жанет 45”, “ Колибри”, “Точица”, ICU, “Хермес”, “Книгомания”, “Нике”, “Лист”, The Creative, “Ракета”, “Ай Пи медия”. Между „Магура“ и българските издателства, много от които вече сами се свързват с нас за участие в книжния пазар, е изградено вече взаимно доверие.
Първият пазар на българската книга се проведе в началото на декември миналата година, организаторите бяха вдъхновени от дългогодишната лична инициатива на писателя Георги Господинов “Подари книга за Коледа”. Известният писател и приятел на Център “Магура” дори изпрати видео-поздрав за читателите в Чикаго.
През пролетното издание на пазара за посетителите имаше друга изненада – Катерина Стойкова, Йоанна Елми и Антонина Дуриданова, които живеят и творят в САЩ, гостуваха на място в центъра, раздаваха автографи се радваха на голям успех и обич от чикагските си читатели.
За тазгодишния пазар в центъра също ще има кафе, лакомства и безплатна опаковка на закупениете за подарък книги. Подготвили сме още изненади, с които се надяваме да зарадваме многобройните си приятели и последователи.
Център “Магура”, който се финансира и управлява само от родолюбиви доброволци, са водеща културна институция в района на Чикаго и истински културен мост между Родината и Америка. Там вече 8 години е има библиотека с над 5000 заглавия на български език.
“Магура” е дом и на първото българско кино зад океана, в което се показват нови български филми всяка седмица.
Наскоро при изключителен успех премина и изложбата на актьора-художник Васил Василев – Зуека, на която се възхитиха стотици хора от района.
“За мен беше истинска радост да бъда част от пролетния пазар на книгата в Културен център „Магура“. Настроението беше празнично, доброволците – вдъхновени, а посетителите в приповдигнато настроение при възможността да се видят един друг и да се разходят сред масите отрупани със съкровища. Нямам търпение да се върна в това приветливо и родолюбиво пространство.” – казва поетесата Катерина Стойкова.
.
Център „Магура“
.
- За премиерата на романа „Солджър“ в Българското посолство в Лондон
.
На 4 ноември 2022 г. в Българското посолство в Лондон се състоя… събитие!
Наистина започвам с удивителна, защото ми се струва, че много малко са срещите на нас, българите в чужбина, когато в такъв интимен и вълнуващ момент преживяваме културен, бих казала родолюбив катарзис, и се чувстваме пречистени.
Именно преживяхме през кръвта и слуха си една премиера, която съм убедена, че никой от присъстващите няма да забрави.
Здравка Владова-Момчева представи последния си роман „Солджър” пред свои почитатели, пред дипломати, колеги, гимназисти, сред тях бивши наши ученици, които бяха дошли специално за нея – някои със съпрузите и децата си. Споменавам това в началото, защото искам да се разбере, че вечерта беше толкова сърдечна и вълнуваща, колкото може да бъде една семейна или по-скоро родова среща. Защото Здравка ни накара да си спомним, че сме рода – чрез езика и историята ни, чрез комплексите ни за малоценност, които често ни захлупват в имперско обкръжение, но че самоспасението е в припомнянето за будителството. Че Денят на Будителите не е поглед само в миналото, а е и в оглеждането около нас, където имаме бисерна всеотдаденост на талант и обич към родното, което възражда достойнството да бъдеш с български корен.
Здравка – която наричам „плетач на дантели от метафори и сравнения”, в продължение на един час, изправена пред зала, в която имаше над 80 души, говори така, сякаш везувийно българско слово извираше от сърцето й. Тишината бе бездиханна. Тя представи своя най-нов роман по невероятен начин. Не дишахме, за да я слушаме… повече от час.
Имах не само честта, имах радостта да бъда модератор на премиерата. Защото не е трудно да представиш един наистина необичаен и като сюжет, и като съдържание роман – събитие, написан от духовен приятел и колега.
Налагаше ми се на моменти, когато задавах въпросите си към Здравка, да внеса ведрост и малко хумор, за да се приземим и да си спомним, че всъщност срещата е много, много приятелска.
Не искам да преразказвам нищо от романа, препоръчвам просто той да се прочете. Аз лично го четох два пъти и изглежда, че след всичко, което Здравка разказа, вероятно ще го грабна отново. Това сподели и Н. Пр. г-н Марин Райков в изказването си. Откровено призна, че е нямал намерение да взима думата, но пръв пожела да го направи, провокиран от чутото тази вечер. Добил е усещането, че когато слуша авторката да говори за Солджър – главния герой, е съпреживял личната си среща с подобна действителна личност.
С вълнение г-н Жезко Давидов, български кинорежисьор – документалист, който също е контактувал с българските командоси в Кербала, какъвто е и героят в романа, определи езика на Здравка Момчева като витраж.
Но този роман, който е изцяло фикция, без претенцията да е документален разказ за истински събития, макар да е провокиран от случилото се в Ирак в базата на нашите български момчета в Кербала, е всъщност роман за геройството на обикновени хора – не само мъже-войници, а и жени, прекосили живота им. Амалгама от битие и философия, будеща драма и съспенс, нежност и ужас, на моменти отчаяние и все пак надежда.
Посланието на Здравка към всички ни бе много силно: „Не забравяйте съвременните ни герои, сред които сте и Вие. Нека бъдем заедно.”
И мнозина след това, които се редуваха повече от час за автограф , споделиха, че са дошли в залата, притиснати от всичко, което се случва днес по света, но си тръгват други – с надежда и изправен гръб, изпълнени с удовлетворение от нещо, което рядко съпреживяват.
Този дар, който Здравка направи по повод Деня на Будителите, събуди мнозина. Един творец разкри душата си с помитаща откровеност, представи романа си, себе си, светогледа си по магически начин и ни дари с най-скъпото – вяра.
Аз лично в себе си я определих като будител в ролята на Вазов – който в епохата на национални катастрофи зовеше: Обичайте България! Здравка призова в съвремието, изпълнено с противостояния, да се себеспасим чрез любов – най-свидната за нея дума от българския език, който тя обожава, защото сънува и живее словото ни по магически начин. Наистина.
Романът „Солджър” и неговата премиера бяха посветени и на юбилея на нашето Българско училище „Иван Станчов” към Посолството на България в Лондон, което през тази година започна своето 35-то летоброене. Ще го отпразнуваме през май 2023 г. Приходите от продажбата на романа в тази вечер Здравка подари на училището ни, което е другата й голяма любов, освен поетичната й и писателска отдаденост.
Съзнавам, че в това ми писание суперлативите преобладават, но не мога да пиша хладнокръвно за една вечер, която накара кръвта в сърцето ми да кипне от нежност и възторг.
Спомен от преживяното в снимки и видео:
.
Снежина Мечева
директор на БУ „Иван Станчов” към Посолството на България в Лондон
говорител на Асоцоацията на българските училища в чужбина–––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
ОЩЕ ПО ТЕМАТА:
Здравка Владова-Момчева е преподавател по Български език и литература в БУ „Иван Станчов“ към посолството ни в Лондон. Освен на романа „Солджър“, който е посветен на петимата загинали през 2003 г. български военнослужещи в Кербала, тя и е автор и на други книги. Носител е на престижни литературни награди, включително и за романа „Солджър“.
Ето какво пише Здравка след събитието на своята ФБ страница:
„Благодаря на Негово Превъзходителство Марин Райков, Посланик на България във Великобритания, почетен гост на лондонската премиера на романа „Солджър“; на господин Ивайло Мойсов, културен аташе; на господин Николай Ванчев, консул; екипа на Посолството ни в Лондон; господин Жезко Давидов, режисьор; господин Веселин Паунов, кореспондент на Българско Национално Радио във Великобритания; госпожа Снежина Мечева, директор на БУ „Иван Станчов“ към Посолството и модератор на вечерта; на безценното ми семейство и на всички мои почитатели, приятели, читатели, колеги и ученици за искрения интерес към книгата, за любовта и уважението! Заедно можем всичко!“
.
- Красимир Лозанов гостува в „Глаголницата“
В духа на празниците и събитията, посветени на Деня на народните будители, каним в „Глаголницата“ г-н Красимир Лозанов. Той ще представи на 6 ноември някои от новите заглавия на ИК „Жанет 45“. В неговия лист са:
– „Хагабула“ от Тодор П. Тодоров;
– „Делфийската рокля“ от Димана Симеонова;
– „Всички последни неща“ от Валентин Калинов.
Очакваме (надяваме се) да чуем неговия коментар и за „Навалици“ от Йордан Д. Радичков, както и за „Dirty Side“ от Кирил Нейков. Със сигурност ще попитаме и за по-рано излезлите „Резерват за хора и вълци“ от Здравка Евтимова, „Звезди под клепачите“ от Николай Терзийски и „Превъртане“ от Петър Денчев.
90 минути наслажденство. Нямаме търпение!
…
За нашия гост:
Красимир Лозанов (роден 1967 г.) е завършил Немската езикова гимназия в родния си град Монтана. В годините на Перестройката учи „Политическа икономия“ в Московски държавен университет, на третата година се прехвърля в УНСС – София, където се дипломира по специалността „Макроикономика“. Работил е на управленски позиции в различни бизнес структури и неправителствени организации, специализирал е мениджмънт в Германия. Два мандата по четири години е бил на дипломатическа работа в Русия, като ръководител на Службата за търговско-икономически въпроси при Генералното консулство на България в Санкт Петербург. След завръщането си в България през 2016 г. напуска Министерството на икономиката и се захваща с още по-вълнуващо предизвикателство, като приема поканата на любимото си българско издателство „Жанет 45“ да поеме маркетинга и организация на продажбите. От три години работи и като рецензент и редактор. Хвали се, че е успял да професионализира хобито си – четенето на художествена литература. През 2021 г. е избран в управителния съвет на Асоциация „Българска книга“.
Събитието във Фейсбук – ТУК
Общество за поезия и литературна проза „Глаголницата“
.
- Невена Митрополитска: Читателската аудитория е разнолика
.
Интервю на Албена Цанкова с Невена Митрополитска,
Обществото за поезия и литературна проза „Глаголницата“
.
НЕВЕНА МИТРОПОЛИТСКА е автор на романите “Анна и планината” (2015), „Дарът“ (2019) и „По релсите“ (2021), издадени от ИК “Жанет 45”. Романът “По релсите” е номиниран за литературната награда “Перото” за 2022 г. в категория “Проза”. От 2002 г. живее със семейството си в Монреал (Канада). Неделните й утрини са посветени на библиотеката към българската църква и училище в Монреал, където ръководи обогатяването и подновяването на фонда, организира обсъждания на книги, общува с библиотечните посетители, препоръчва четива.
През февруари 2022 г. “Глаголницата” представи романа “По релсите”. Във виртуалната zoom-среща участваха тя и редакторът на книгата, Красимир Лозанов. Записът може да бъде проследен на Youtube канала на “Глаголницата”.Неотдавна Невена Митрополитска се завърна от родината след поредица от читателски срещи и изобилие от впечатления. Благодарим за отзивчивостта да сподели част от тях в този разговор за “Глаголницата”.
– КАКВО ПРЕДСТАВЛЯВА ЧИТАТЕЛСКАТА АУДИТОРИЯ НА НЕВЕНА МИТРОПОЛИТСКА? МОЖЕ ЛИ ДА СЕ ГОВОРИ ЗА НЯКАКЪВ ОБОБЩЕН ЧИТАТЕЛСКИ ПРОФИЛ?
– Доста разнолика е читателската ми аудитория. Мислех, че книгите ми ще се харесват на хора на средна възраст и нагоре, а се оказа, че се харесват и на млади хора. И това го усетих особено силно сега, по време на посещението ми в България през септември. Има един литературен клуб в София – The Book Club – млади хора се събират в столично заведение веднъж месечно и всеки път обсъждат предварително избрана книга. Присъствах на една тяхна среща, обсъждаха “Нощната кучка” на Рейчъл Йодър (бях впечатлена от високото ниво на анализите им, между другото) и споделих с тях някои моменти от писането на “По релсите”, защото това ще бъде следващата книга, която ще обсъждат. И се оказа, че сред тях има хора, които вече са я чели и много я харесват. Преди малко дори се сетих да вляза в Инстаграм – там имам профил, но влизам в него максимум два пъти годишно и не мога да навигирам добре – но ме порази колко хубави отзиви има там за моите книги, най-вече “По релсите”. Отзиви, за които не съм подозирала и съответно не съм реагирала. Това са хора много по-млади от мен, които боравят с други платформи. Аз изоставам от тях технологично, чувствам се пред тях като динозавър, но за щастие, това не пречи да харесват моите книги.
– СРЕЩИТЕ ТИ С ЧИТАТЕЛИ ПРЕЗ МЕСЕЦ СЕПТЕМВРИ БЯХА НА РАЗЛИЧНИ МЕСТА – “АЛЕЯ НА КНИГАТА” В СОФИЯ, КНИЖАРНИЦА, ЧИТАТЕЛСКИ КЛУБ, БЪЛГАРСКИ ЛИТЕРАТУРЕН ФЕСТИВАЛ В БЕЛГИЯ … ПО КАКВО СЕ РАЗЛИЧАВАХА ТЕЗИ СЪБИТИЯ КАТО СТИЛ И АТМОСФЕРА? НАЛАГАШЕ ЛИ СЕ ДА ПОДХОЖДАШ РАЗЛИЧНО В ОБЩУВАНЕТО С ЧИТАТЕЛИТЕ?
– И да искам, не мога да подхождам различно. Необходимостта да се адаптирам към аудиторията би ми донесла повече стрес. За мен не е естествено да бъда в центъра на вниманието и гледам да избягвам допълнителен стрес. Така че правя единственото, което съм способна да издържа в такива ситуации – да бъда себе си.
А иначе тези събития се различаваха силно като стил и атмосфера. На “Алеята на книгата” се възползвах от възможността да бъда с екипа на “Жанет 45” – прекрасни хора, между другото, и заедно с това общувах и с гостите на нашата шатра. Беше спонтанно и естествено, имаше една празнична фестивална атмосфера, страхотна енергия от присъствието на толкова четящи хора. Провеждаха се литературни четения, видях за пръв път на живо хора, които бях познавала отдавна – творчеството им или като присъствие в социалните медии. Можех да препоръчвам на гостите на шатрата ни любимите си книги, а също да научавам за нови.
Срещата ми с читатели в книжарница “Хеликон” създаде друга възможност – да проведем по-задълбочен разговор. На тихо. Там дойдоха хора, които вече познаваха романите ми, и знаеха какво точно ги интересува. Водещата Людмила Еленкова и гостите ме предразположиха, отпуснах се и не усетих как е минало времето.
По време на двете ми срещи на българския литературен фестивал в Белгия присъствах най-често в разговор с португалския писател Жоао Пинто Кеулю, с когото сме писали на сходна тематика – за живота на евреите през миналия век, но в различни държави – и Полша. Там пък имаше друга динамика, много интересна – с него отговаряхме на едни и същи въпроси. Интелигентните въпроси на водещата Рада Ганкова и интелигентната публика (първия ден международна, на английски, а втория ден – българска) спомогнаха много за успеха на тези срещи.
По време на фестивала имах възможността да чуя и писателката Ирина Папанчева, което беше шанс за мен, и да общувам с четящи българи в Белгия. В Белгия има доста писатели и почитатели на книгите и активен литературен живот на българската общност, организиран от Българската културна асоциация там.
А за срещата с The Book Club на София – там имаше уникална атмосфера. Само млади хора, градска младеж, в неформална среда, в хубаво столично заведение. За литературната им ерудиция вече споменах, но специално ме изненада ентусиазмът им по отношение на книгите и непринудеността им. Бяха изключително сърдечни. Не знам как се получи, но по време на разговора внезапно открих нещо ново за себе си и им споделих изключително лични неща.– КАТО БИБЛИОТЕКАР И АКТИВЕН ЧИТАТЕЛ, НА КОГО БИ ПРЕПОРЪЧАЛА КНИГИТЕ НА НЕВЕНА МИТРОПОЛИТСКА?
– Мисля, че кръгът на потенциалните читатели е доста широк. На любителите на художествената литература най-общо (literary fiction), но не виждам защо да изключвам и любителите на жанровата литература. Може би само на читателите, които четат изключително трилъри, адреналинът ще им бъде недостатъчен. Мисля, че като емоционален градус (не говоря за качество) романите ми могат да се сравнят с тези на Халед Хосейни. Така че ако ви харесва Халед Хосейни, може би си струва да пробвате и някой от романите ми.
– КОИ КНИГИ ОТ СЪВРЕМЕННИ БЪЛГАРСКИ АВТОРИ, ИЗДАДЕНИ НАПОСЛЕДЪК, СА ТЕ ВПЕЧАТЛИЛИ?
– “Звезди под клепачите” на Николай Терзийски, “Направени от вина” на Йоанна Елми, в момента чета “Брюксел, разголен” на Ирина Папанчева и съм впечатлена.
– КОИ КНИГИ ДОНЕСЕ ОТ БЪЛГАРИЯ – ЗА СЕБЕ СИ И ЗА БЪЛГАРСКАТА БИБЛИОТЕКА В МОНРЕАЛ?
– Още са в една обща купчина. Моите книги обикновено преминават към библиотеката. Само не знам как да постъпя с надписаните от автора за мен. Например “Брюксел, разголен” ми е с посвещение от авторката и въпреки че ми е неудобно да се лишавам от нея, си мисля, че е престъпление да не споделя тази хубава книга с повече хора.Така че и нея май ще прехвърля натам. Донесла съм “Хачабула” на Тодор П. Тодоров и след думите на Красимир Лозанов, имам високи очаквания от нея, новия роман на Галин Никифоров, когото много уважавам като автор – “Черна светлина”, един емигрантски роман на Деметра Дулева – “Странстващият албатрос” – срамота е, че нямахме нищо от нея в колекцията ни, “Чекмо” на Момчил Николов – издателят му ми сподели, че през октомври ще излезе продължението му, така че беше крайно време да се снабдим с този роман. “Към езерото” на Капка Касабова, “Нощната кучка” на Рейчъл Йодър, нашумялата “Късна смърт” на Иван Станков, “Следобеди с Изабел” на Дъглас Кенеди, съвсем новите “Обещанието” на Деймън Галгът (с “Букър” за 2021) и “Аномалията” на Ерве Льо Телие (“Гонкур” за 2020). И не на последно място – “Американски деликатеси” на Катерина Стойкова. И това не е всичко.
– ОСВЕН ЧИТАТЕЛ, ТИ СИ И СЛУШАТЕЛ – АБОНАТ НА СТОРИТЕЛ. КОИ АУДИОКНИГИ БИ ПРЕПОРЪЧАЛА НА НАШАТА АУДИТОРИЯ? ИМА ЛИ СРЕД ТЯХ БЪЛГАРСКИ?
– Аз се въздържах да слушам и чета книги на английски, но напоследък започнах да го правя по-често. Със Сторител имах една неприятна изненада – оказа се, че книгите на английски, които могат да се теглят извън България, са много малко. Което разбирам напълно, защото Сторител поддържат изключително ниски цени. Сега, когато бях в България, се възползвах и си изтеглих една чудесна книга – “A Woman is No Man” от американската авторка от палестински произход Etaf Rum. Иначе от българските книги – има толкова много прекрасни книги в колекцията на Сторител! Със сигурност ще пропусна много от тях. Като започнете от класиката – какъв по-добър начин да си припомните “Анна Каренина”, “Братя Карамазови”, “Отнесени от вихъра”, “Тютюн”, романите на Съмърсет Моъм. Съвременни романи също – и преводни като “Моментът” на Дъглас Кенеди (много ми е любим), и български – можете да изслушате Георги Господинов, Иво Иванов, Галин Никифоров и много други.
.
- Небесното момче
.
Роден от светлината,
завърнал се в светлината.На мама Еми, с любов
***
Защо не спи небесното момче?
Защо мълчи?
Защо в градините небесни се разхожда?
Сълзата на небесното момче е светла.
Тъгата на небесното момче е синя.
Красива е душата на небесното момче.
Спят
всички ангели в небесния покой.
Защо не спиш, безсънен ангел мой?***
– Кой ме уби, татко?
– Черният човек, небесен мой.
– Кой е черният човек?
– Той е невидим. Той е чудовище.
Той е призрачна сянка.
– Можехте ли да ме спасите?
– Прости, сине – загубихме битката.
Черният човек беше по-силен от нас.
Черният човек
уби хиляди и продължава да убива.
Той те откри в призрачната гора.
– Там ли загинах?
– Ти не загина, небесен мой.
Ти замина за оная планета,
където живее Малкият принц.
Знам, че си там,
знам, че си жив –
омагьосан, сияен, щастлив.
Ти не си спомен.
Ти си рана.
Помня аления ти шал
и сълзата ти алена…
– Знам, че умирам.
Видях последната епикриза.
Продължи за Малкия принц.
– Мили мой, страшно късно открих,
в някаква папка, върху някакъв лист,
твоя загадъчен стих,
писан в някаква вечер далечна,
той буквално гласеше:
Гласът говореше на моята душа:
– Иди и отвори Вратата, която никой не отвори,
а тя му казваше: – Часът не е настъпил,
единствен Бог посочва истинския час!
Не е отсечена опашката на Гущера,
който единствен знае пролуката на Светлината,
водеща към тайната Врата…
А Гущерът съм аз.
Какво ме чака там? Узнай, душа.
– Кога написа този текст?
– Не помня. Беше преди години.
– Какво помниш днес?
– Помня зеления парк, където те снимах.
Помня как оформяхме твоята книга.
Помня колажа за Маркес.
Чашата с вино.
Помня пишещата машина.
Аз попитах – къде са капките кръв по снега?
Ти заби острия нож в дланта.
Помня твоята кръв.
Помня Библията. Лулата и очилата.
Свещта.
Помня дългия път на деня към нощта.
Мама се появи и извика – вие сте полудели!
Беше неделя, татко.
Най-удивителната неделя!
Помня пътуването до Лом.
Помня Дунава, който безсънен течеше.
Помня птицата, която летеше.
Помня – душата на синята къща въздъхна.
Ти каза тогава – късно е, страшно късно.
Аз и ти в онова последно пътуване.
Беше едно тъй дълго сбогуване.
Помня картините на Ван Гог. Нашият бог.
Той беше специален.
Ние обичахме неистовия холандец.
Моят Canon
бе ястребово око – той виждаше всичко:
слънчогледите, белите макове, тичинките.
Аз обичах живота – и той ме обичаше.
Помня над Родопа безкрайното синьо.
Помня Белите камъни –
моя тайна, зелено отечество и родина.
Аз не вярвах, че ще загина.
Аз не вярвах, че ще загина.
Помня призрачната гора без начало и край.
Там застинах.
Някой в мозъка ми крещеше:
Няма път! Ти си жертвата! Ти си агнеца!
В призрачната гора е ужасно студено,
всичко в нея е отровно зелено.
Аз все още съм там – в призрачната гора,
отчаян и сам.
Изведи ме оттам, татко! Изведи ме оттам!
Нощ или ден е сега? Кой час? Защо е тъмно?
Скоро ли ще разсъмне?
Скоро ли ще разсъмне?
Аз забравям кой си ти – как изглеждаш?
– Заспи-забрави, миличък…
Утрото е надежда… Утрото е надежда…***
Аз съм оня, който те обичаше,
който те водеше за ръка,
който те вдигаше високо в небето,
който ти разказваше приказки,
който те сънуваше и целуваше.
Бог е дете, което ни навестява.
Помниш ли
как веднъж в полунощ те събудих,
за да видиш големия бял сняг,
който вали над света?
Помниш ли
как посадихме три брези някога –
двете отсякоха,
ах, как трепти третата и те чака.
Бог е дете, което ни навестява.
Аз затварям очи,
аз се вслушвам в тревите зелени –
все по-близо до бездната,
все по-близо до бездната.***
Часовникът спря в 8,00 часа сутринта.
Мама чу последните удари на сърцето.
Помниш ли думите,
които написа върху белите листове?
Обичам ви! Обичам ви! Обичам ви!
– Помня. Как е мама?
– Мама вярва, че ще се видим отново.
Какво да й кажа?
– Кажи й, че ще я чакам.***
Разпръснахме прахта ти на Белите камъни –
древното тракийско светилище в Родопа.
Легендата казва – тук е центърът на света.
Белите камъни – твоята тайна.
Идвал си често тук.
Какво си мислел? Какво си чувал?
Тътенът на подземните богове?
Шепотът на Богинята Майка?
Гласът на Бога Слънце, който те викаше?
Ти си при великите прадеди, небесен мой.
Щастлив. Обичан. Свободен.
Какъвто винаги си искал да бъдеш.***
Оная нощ в съня ми дойдоха трима мъже – пратеници от Тибет и попитаха за нашия син.
Казах им, че са закъснели.
Казах им – той наистина беше тук, живя и обичаше, воюваше за истината, но сърцето му спря да бие, покосен от злото. Беше лъчезарен, обичаше живота и не вярваше, че ще загине. Черният човек, който го погуби, връхлетя изведнъж, без да ни остави искрица надежда. Ето защо той няма гроб – просто се завърна в светлината, от която беше роден.
Тибетските пратеници се поклониха.
– Ти си бащата, поет по Божия милост – каза единият от мъжете. – Чел съм почти всичко, което си написал. В твоите текстове липсват случайности, в тях има нещо безкрайно и еховито. Твърдиш, че някой диктува, че поезията е висше повеление на духа. Твоята поезия се разлива като лава и изпълва пукнатините на времето. Странни текстове в гранични състояния между будност и сънища. Ти пишеш дзен. Казваш, че дзен е отвъд думите, че дзен е озарение, че дзен е кръг, постижим с единствен замах на четката и ръката. Откъде знаеш всичко това? Ти си смъртен.
– Няма безсмъртие – рече другият от мъжете, – всичко на тая земя е памет. Памет е времето, памет е Бог, памет е Библията. Пирамидите. Цивилизациите. Изкуството. Въздухът, земята, водата, огънят. Памет е човешкият дух. Честта и позорът. Душата. Словото е памет. Човешката реч. Ръката, която дарява. Кръвта. Кръстът. Памет е животът, памет е смъртта. Паметта е космически код към съществуването на човечеството. Памет е книгата с белия кон, посветена на небесното ти момче, която разгръщаме. Голямата книга на живота има милион изписани страници и нечия ръка продължава да пише, без да знаем чия е тази ръка.
А третият мъж промълви:
– Небесното момче ще се прероди. Независимо къде и кога – и ние ще го открием. Защото е памет… Няма безсмъртие – всичко е памет.
Това казаха тибетските пратеници и се стопиха като дим в зората.
.
Иван Здравков
––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
* Още от същия автор – вж. тук, тук и тук.
.
- „Рисунки върху пясъка“. Вечер с творчеството на Калина Томова
.
В топлата съботна вечер на 29.10.2022 г. в Чикаго станахме свидетели на премиерата на втората книга на нашата мила и уважавана съгражданка Калина Томова.
.
За книгата на Калина Томова „Рисунки върху пясъка“ и за нейното представяне разказва Снежана Галчева, председател на Салона за българска култура и духовност в Чикаго. Както и фоторепортажът на Пламен Петров.
.
.
ВЕЧЕР С ТВОРЧЕСТВОТО НА КАЛИНА ТОМОВА
.
В Чикаго открихме новия културен сезон и днес изкуството ни събра отново – онова вечно и всеобхватно изкуство, което ни кара да рисуваме с думите, да се разтваряме в музиката и да откриваме цветовете и картините в нея. И новата книга на Калина Томова ни дава основание да видим още веднъж как различните жанрове на изкуството преливат един в друг като в магичен калейдоскоп, за да се роди еманацията на едно сътворено преживяване.
.
.
В нейната книга „Рисунки върху пясъка“ има от всичко – тук е и магията на думите, загадката на рисунката, музиката, която звучи от стиховете й. С провокативното заглавие тя ни подканя да рисуваме върху пясъка и да оставим следите от посланията си върху него. И въпреки че те се заличават след всяка прииждаща вълна или капризите на вятъра, следите попиват дълбоко не само в пясъка, но и във всичко, което ни заобикаля. Това, което сме изразили като емоция, изпратили като мисъл-форма, остава там завинаги и с енергийния си заряд променя пространството.
.
.
В едно от стихотворенията авторката споделя за спомена си за една отключена врата, която се намира дълбоко в нейната духовна същност. Затова и аз бих призовала заедно с нея да отворим онази древна и вълшебна врата, за която тя ни напомня, и най-главното – оставила е ключа за нея. Врата, която всеки един от нас носи дълбоко в същността си, но не се осмелява да отвори, защото тя води към неизвестното. Какво се крие там, можем да разберем само ако пожелаем да натиснем дръжката и да я отворим. И не само, а да тръгнем, защото там ни води една невидима сила, на която всеки от нас решава дали и доколко да се довери. Калина не само ни призовава да отворим тази врата, но и ни дава уверението, че всеки може да намери Пътя, защото ние самите сме творци на собствения си живот.
.
.
Няма как да не отбележа, че начинът, по който е конструирано съдържанието на книгата, както и художественото оформление, дело на художничката Жени Петров, допринасят за експресивното й възприятие. Произведенията се подредени в 7 галерии, в които всеки един читател може да открие нещо за себе си.
.
.
След представянето на книгата и музикално-поетичното импресии, Калина разказа накратко историята на тази книга.
.
.
Енергията на поетичното слово на Калина ни пренася в друг свят – надхвърля материалното измерение, преодолява законите на земното привличане и се подчинява на други вселенски закони. И заедно с това е пропито с толкова човешка топлота и любов, която не може да не бъде усетена. Поезия, която оставя следи. Като рисунки върху пясъка…
.
.
„Рисунки върху пясъка“ може да бъде закупена от ТУК.
.
Още снимки от събитието:
.
- Никола Иванов за поезията на Борис Христов
.
Няколко думи за читателите в САЩ
Уважаеми българи, любители и ценители на високата българска литература. Като български литературен критик нямам никакви комплекси относно родната национална литература, която се твори от най-стойностните български автори в България и по света. Защото по значимост творбите им не отстъпват на най-доброто, което се сътворява по света. Предлагам Ви да се запознаете с най-добрите български поети, писатели и литератори от последните 70-80 години, които съм включил в поредицата „Подреждане на „Балната зала“.
Никола Иванов*
.
Борис Христов. Снимка: ploshtadslaveikov.com .
ДА СЪБЛИЧАМ БОЛНАТА ДУША ОТ ДУМИ
.
Дебютът на Борис Христов е в сборника “Трима млади поети” (1975), който включва още поетите Екатерина Томова и Паруш Парушев. Заглавието на неговата стихосбирка е знаково – “На седмия ден”. Със заглавието поетът афишира, че водещи за неговото творчество ще са библейско-притчови мотиви, на основата на които той ще разкрива голямото си дарование на значим и знаков поет в съвременната българска литература. Лирическият универсум на Борис Христов изобилства от библейски образи, свързани с притчи от митологията. Заглавията на следващите му стихосбирки ”Вечерен тромпет” (1977) и “Честен кръст” (1982) окончателно потвърждават творческото му верую, стиловите му предпочитания, задълбочават мотивната, тематична, жанрова и метафорична нагласа, дооформят личния му облик на автентичен и физиономичен поет от първата редица на българската литература. В поезията на Борис Христов можем да открием и далечна връзка с майсторите на символистичния стих, със символистичния дискурс.
Едва ли е случаен фактът, че стиховете на Борис Христов от “На седмия ден” са придружени от похвалните думи на Иван Цанев, с точната и проникновена характеристика за “ярки метафори с лека романтична обагреност”. Впрочем, тези думи могат да се отнесат и към лириката на самия Иван Цанев, защото те са поети, близки по натюрел, от една поетична “кръвна група”. Никак не е случаен фактът, че основно те двамата в най-голяма степен реабилитираха библейско-притчовите мотиви в националната ни поезия през втората половина на миналия век.
Поезията на Борис Христов е пребогата на оригинални и дълбоки метафори, образи и символи, лириката му е максимално метафорична. Метафорите, образите, символите, сравненията, епитетите в неговата поезия – разгърнати или кратки – са естествени и органични, а не маниерни и самоцелни. Чрез сложната и въздействаща символика поезията на Б. Христов внушава чувството за дълбочина и обем. Очевидно е, че лирическият субект в тази поезия е духовно фин човек и поет, дълбок, дискретен и иносказателен, чиято оригинална метафоричност е извън всякакво съмнение. Тази поезия се отличава със своя финес, лиризъм и оригинална стилизираност. Поезията на Борис Христов обитава и творчески овладява необятните пространства на духа и душата, които винаги съществуват отвъд пределите на видимото и бита, т.е. зад хоризонта. Само чрез трансцедентното извисяване и преминаване през лирически овладените пространства духът може да се самопознае и отъждестви с душата, за да бъде достигнат безкраят на живота. Тази полифоничност на неговата лирика дава възможност за многобройни интерпретативни посоки. За да можем да разчетем всичко значимо, залегнало в поезията на Борис Христов, да се орентираме в нейния алегоричен свят, да проникнем в различните пластове на възриятие и да разберем същността на тази мъдра поезия, би следвало да разполагаме със съответната сетивност и чувствителност. Трудно е да си обясним откъде се е заселила така рано в него мъдростта.
Борис-Христовата лирика е модерна класика в хубавия и съдържателен смисъл на думата. Борис Христов се появява с първата си стихосбирка в поезията ни преди Христовата си възраст, но някак си библейски мъдър и проникновен. Страданията са постоянният му и неотменен спътник и това е споделено в цялата му лирика. Страданието в лириката на Б. Христов е издигнато до вселенски размери, неговият свят е обгърнат от “предвечна печал”. Поетът и неговият дух бродят по грешната земя и непрестанно срещат страдащи, нещастни, оскърбени и унизени хора. Лирическият герой при Борис Христов е странстващ аед, който обикаля по света и сътворява своите тъжни песни. Това е поезия, поставяща големите въпроси на битието, като същевременно е ключ към познанието на човека. Това, разбира се, не може да стане без много размисъл – истински, дълбок, откровен. Самият поет е така предразположен творчески, такъв е по дух и натюрел. Това са неутешимите пътища на човека между греха и Христовата святост.
Лириката на Б. Христов е пропита от хуманизъм, въпреки всичко, което поетът открива, което забелязват и констатират сетивата му за човека и неговия характер. Поетът броди по света и го възприема с всичките си усещания, с безпогрешните си антени, с цялата си тънка чувствителност и драматизъм. Тази поезия има своята космогония, която е приземена, неразривно свързана със земята, защото централни са отношенията Богът – човеците. По тия пътища поетът среща прокъсаните “делници жестоки” и, въпреки трагедиите, надеждата у лирическия герой не умира. Замрелият живот го притеснява и тревожи, даже реката спира от скука, животът е безжизнен, мъртъв, обезсмислен, всичко е замряло (”Котва на пътя”). В стиховете му шества и властва тъгата. Поетът вижда в “Корабът” събореното си тяло като “една тъмна купчина от сълзи”. Слънцето обикновено “сипе пламък”, а не топли и милва с нежни лъчи човека, дави го в пот, задушава го, тишината е “съсирена”, въздухът е “запален”, “главите ни са пълни с беззаконие”, защото това сме заслужили. Флората и фауната в тая поезия са белязяни с трагични знаци. Птиците не цвърчат с весели трели. Няма да срещнем лесни решения и еднопланови стихове. Смесва се натуралистичното с високото и поетичното, духовното и тленното са постоянно в конфликт. Човекът е разпасал до край колана на душите, обладан от низки страсти, загърбил е духовното и плаща и ще плаща, докато не се вразуми и изтрезнее. Земята се е превърнала в “плаващ ресторант”, където властват коремите, вместо сърцата и душите. Бог ни гледа с укор и непрестанно ни изпраща наказание и възмездие за самозабравата ни в злото. Тази космическа тъга за човешкото битие при Борис Христов е неотменна. Той е тъжен борец. В най-дълбоките пластове на неговата поезия, в образите и метафорите му ще открием скътани историята на земята от библейско време, до философски изведена реалност, белязана от мащабни космически знаци.
Поезията на Борис Христов е магическа и магнетична. Тя носи тайнството, магията, ядката на голямото изкуство. Мисловният взор на читателя постоянно е ангажиран, напрегнат, защото е провокиран от тази лирика. Читателят неусетно е увлечен от философската дълбочина, става сътворящ на поета и по своеобразен начин дописва стиховете, съобразно собствения си опит, познания и култура. Защото чрез поезията си Б. Христов само насочва и подхвърля и оставя читателя сам да дорасъждава и дописва. Тази поезия опровергава модата и разбирането, че изкуството се ражда само от опустошената личност. Борис Христов доказва с творчеството си, че истинското, голямото и значимо изкуство се ражда от интелитентност, достойнство и талант. И, че високото изкуство винаги надушва къде има сила, бързо я опитомява и й придава трайна, музейна стойност. Тази лирика е в съзвучие с определението на Атанас Далчев за поезията като придобиване – едно съкровено и драматично приобщаване към покаянието от грубостта и жестокостта на битовото около нас и в нас. Поетът изрича за тъгата на опошления човек по-истинските мащаби на съществуване. Именно тази тъга успокоява донякъде стиховете му. За каквото и да се говори в тях, в тях се говори наведнъж за всичко, за живота и смъртта. Тук става дума за особената и трудна дарба да усещаш света като едно цяло, цялата му протяжност и тежест, целия пречупен в човека трагизъм. Познанието и мъдростта общо взето не носят радост на човека, а в най-добрия случай – тиха тъга и скепсис. Еклисиастът ни учи, че който трупа знания, трупа тъга, а парадоксът на Зненон гласи: колко повече научавам, толкова повече разбирам колко малко знам. С годините и житейския опит човек все по-често се изправя пред главния Въпрос на Битието – за Смисъла. И размислите по Въпроса не са толкова весели. С провиденческа дарба и изключителен талант Б. Христов открехва завесата към отвъдното и имагинерното. То винаги е тревожно с неясното и необяснимото, което носи в себе си. Непознатото и неизвестното винаги тревожи мислещия и чувстващия човек. Голямата поезия и изкуство не се занимава с бита, а с Битието, със Смисъла. При него битът – ежедневие преминава естествено и неусетно в Битието – Съдба. Но това го могат и го постигат само малцината белязани творци.
Всъщност, съдбата на вдовицата, вдовишката участ е сред темите в лириката на Борис Христов. От “Графика” тази тема преминава и прелива в стихотворението “Сватбата на мама” – едно от най-хубавите, проникновени философски и представителни стихотворения по темата в българската литература въобще. Стихотворението покорява със своята синовност и човечност, със способността на лирическия герой да разбере живота в цялата му дълбочина и сложност, да прозре и прости, да оправдае и да се примири, защото животът иска своето. Всичко това е свързано с изконни човешки болки, драматизъм, страдание, за което са необходими обич и характер. Защото животът, в края на краищата, е по-силен от всичко, от всякакъв субективизъм. И колко сила е нужна, колко синовно благородство, за да приемеш новия човек до майката вдовица, вместо отишлия си баща. Поетичната атмосфера е красива, философските внушения са постигнати и чрез музиката на стиховете. В това стихотворение от една страна е уважението към паметта на бащата, а от другата страна на везната е синовното благородно разбиране за естеството на живота, защото трябва да си синовно щедър. Някак си многозвучни са усещанията и внушенията от философската мъдрост и позиция на лирическия герой. Да разбереш, да оправдаеш и да простиш – това е синовната философия на лирическия герой в случая.
Поезията на Борис Христов е изпълнена с тревожна тишина, той знае, че за да баде чут, не е необходимо неистово да крещи, а да говори тихо, но непоколебимо и въздействащо. И го постига категорично, защото няма как да останем безразлични при прочита на неговата поезия. Борис Христов е тръбач на истини, които ние не умеем или не смеем, страхуваме се да изречем на глас. Затова неговата поезия ни стряска и просветлява, безпрекословно ни подчинява и принуждава да се вслушаме в чистия му и самороден глас, защото интуитивно усещаме и разбираме, че Поетът ни внушава важни и съществени неща, изречени образно и художествено.
Навсякъде в поезията на Борис Христов можем да открием скрит смисъл, различни тълкувателни нива, анализаторски пластове и слоеве, по-явни или по-прикрити кодировки и метафори, които позволяват разнопосочни и разнообразни интерпретации. Той извисява своята поезия с обаянието на алегорията, оригинлната символика, огряващия хуманизъм, с естетическата си и философска глъбина на прозренията, с бликащата от всеки стих нравственост. Срещаме стихове, в които философската метафоричност отвежда читателя в пространства, където човешкият дух докосва тайните на необяснимото и разбулва завесата от мистерии, зад които е скрита магията на божествеността, на живота в неговия висш смисъл. Така поетът се въздига и възвисява над делничното и суетата, и стиховете се превръщат в проникновени видения, до които малцина поети са се докоснали. Със силата на думите Борис Христов прониква до недостъпни за обикновения човек понятия. Човешката душа е устроена така, че съхранява своето безсмъртие и остава дори след изпепеляването на физическото тяло.
Борис Христов е поредното доказателство за азбучната истина, потвърдена по неоспорим начин от Времето, че не количеството на книгите и стихотворенията определят ролята и мястото на един поет в националната му литература.
Рядко български поет е влизал толкова категорично в българската литература още с първата си стихосбирка. Със своя вечерен тромпет Борис Христов зае заслужено място в оркестъра на най-високата българска лирика.
.
ХРИСТОВА ВЪЗРАСТ
Аз не познавам друг човек направен
така набързо – с толкова конци окърпен.
Дете на ангели, откърмено от дявол,
аз не познавам друг човек така объркан.Тъй както котката, подушила гнездото,
безшумно по корем нагоре се изнизва,
аз изкачих дървото на живота –
видях, че няма нищо на върха, и слизам.И ето ме сега – дивак учуден
от славата на своите дрънкулки,
не знам какви обувки трябва да обуя
и на коя врата в мъглата да почукам.Дълбоко някъде в костта ми се укрива
желанието да опитам на богатия блюдата.
Но се срамувам от човека, който стрива
опечената чушка и се готви да обядва.Обелих аз от себе си жената
като кора – с отсъствието да ми свети.
Да бъда квачката грижовна за децата
на моя брат – за тия две петлета.Единственото днес, което ми остава,
е да събличам болната душа от думи,
тъй както срамежливо панталона разкопчава
младежа, който е дошъл на плаж с костюма.Но стиховете са отпадъците на живота –
какво ли ще ви кажат със беззъбите си устни.
А моя милост е слугата неподстриган, който
помита пода в храма на изкуството.СВАТБАТА НА МАМА
Слезе от хълма и тръгна нанякъде –
потъна баща ми в тревите зелени.
Вече двайсет години аз го очаквам
и от двайсет години мама се жени.
Самотни и тъжни дохождат мъжете –
причесани меко, с походки красиви.
Говорят, сами си предлагат ръцете.
А тя и не иска да знае. Щастлива
излиза навън и се рови из двора,
ходи донякъде – с мляко се връща,
сяда на прага, с тишината говори…
Откакто я помня, все си е същата.Но някой ден ще пристигне жениха
и ще приседнеме в стаята трима.
Тихо ще вият кларнетите, тихо
ще бъде в душите ни – ще мълчиме.
Трохите той ще реди, тя ще го гледа.
Най-после ще заговорят за здравето.
Ще оживее нашата къщица бедна,
ще си тръгна тогава – ще ги оставя.
Ще поплаче на прага моята майка
и ще си легне бавно в нощта,
до кроткото рамо на непознатия
и до сърцето на мъртвия ми баща..
.
АВГУСТ
С прах в душата и прах по нозете,
с непоносимото слънце на рамото
аз съм тръгнал да стигна морето,
но от години седя върху камъка.И в тръбата на зноя заслушан,
за бездомната моя покъщнина
дом строя върху старата суша –
няма отиване, няма завръщане.С есента ще угаснат тревите,
ще протегне свойто мълчание пътят –
пак ли в мен като зебри ще скитат
огнищата чужди, прозорците жълти.Тухла по тухла – цял ден ще блъскам
и плодове ще посаждам над бурена.
Нека друг вместо мене да лъска
тезгяха на младостта ми изгубена.Трябва най-сетне аз да узная
как ще живея с тоя скитник – сърцето.
Всичко друго е пясък и пяна,
и сол, с която ни залъгва морето..
.
ЧОВЕКЪТ В ЪГЪЛА
Отбил се в кафенето днес бутилка вино да изпие,
прегръща чашата – корема гали той на свойта бременна невеста.
Да му се поклоним, да го посрещнем както подобава ние,
с последния си дъх за него да посвири премалелият оркестър.Какво, че е с приведени крила, с тъга в очите
(така е уморен, защото с камъни съдбата е замерял).
Какво, че е изгубил своя ум и разговаря със мухите –
от пиле мляко трябва днес за госта да намерим.Да съблечем палтото му и да закърпим дрипавите му ръкави
и, ако е крадец, да го попитаме къде откраднатото е понесъл –
нали и той пристига от брега, където нашто детство се удави,
нали и той е като нас от слънце и от кал замесен.Но да не му налагаме вкуса си, да го тровим с наште болки –
човекът в ъгъла е днес единственото важно нещо.
Той иска сам да е камшик и кон във своята двуколка,
да счупи сам черупката на своя лешник…Да подредиме масата и след това да го оставим.
Да го почакаме с търпение и нежност зад тезгяха –
той спи сега и с бога на съня навярно се сражава,
или пък гледа в дупката, която неговите сълзи издълбаха..
КОРАБЪТ
По-далече оттук, по-далече от тъжната слава
в тоя град, като мида изхвърлен на пясъка.
Аз дочувам сърцето на кораба, който минава,
как тупти – и ме вика тръбата на моето щастие.Духай, ветре – да догониме златното руно –
моряците сигурно вече го тъпчат в чувалите!…
И настигнал огромната бяла муцуна,
аз се хвърлям да съхна върху мократа палуба.Но защо няма никой на нея, къде са заминали?
Или спят и сънуват живота на сушата…
Здравей, капитане! Червен е носът ти от виното –
и при вас ли, дете на водата, е същото?Заковавам със зъби езика и отново дълбая
път към брега, докато не достигна чертата.
И ето ги мойте приятели – разговарят с бръснаря,
а над тях като мълния свети бръснача…И размахал весла, пак се хвърлям в дълбокото,
полудялата моя мечта да догоня –
по-добре е удавник в морето, отколкото
кръстоносец на сушата, паднал от коня…И така – до брега и обратно – на кораба,
седем пъти на ден в тая пустош се блъскам.
Докато не остане от моето тяло съборено
една тъмна купчина от сълзи..
ЖЕНАТА МАРИЯ
С диви круши и резенче хляб във торбата
тя пристигна – хвърли в ръцете ми шала
и прошепна: „Аз съм Мария… Аз съм жената
на всички мъже и на мъртвите даже.“Завъртя като перка главата ми, скри се в чаршафа –
аз припаднах до двете й връхчета тънки…
И притиснати в тъмното като дини пращяхме,
докато не напука гърба си старото слънце.Но напразно горя мойта свещ и напразно се стича
от окото на чайника топлото мляко –
както в праха на игрите се губи детето и тича,
така се изгуби и тя подир бялата пара на влака.С диви круши и резенче хляб във торбата
тя сега е при друг и навярно се готви да каже:
„Аз пристигнах… Аз съм Мария – жената
на всички мъже и на мъртвите даже…“Но угасва накрая фитилът и тя ще стане съпруга
на някой човечец ревнив и със злато назъбен.
Ще виси на ръката му и ще мъкне живота му глупав,
окован със токи, с вратовръзки увързан.А преди да умре, ще излезе отвън и ще лъсне
обувките прашни – за смъртта ще се стяга.
После ще литне към облака подир ятото гъски,
без да помаха дори на човека, останал на прага.С диви круши и резенче хляб във торбата
тя ще спре на небето и ще викне към райската стража:
„Аз пристигнах… Аз съм Мария – жената
на всички мъже и на мъртвите даже.“САМОТНИЯТ ЧОВЕК
Той има белег на челото си и сяда винаги на края.
Дори когато е висок, самотният човек е малък.Събира билки или пък с теслицата на спомените дяла,
остане ли без работа – и мъкне вехтото си одеяло.Глава на кон в полето свети и самотният човек отива
да я погледа просто – не, че иска тя да бъде с грива.Докато другите крещят или говорят за изкуство,
самотният човек на масата лови мухите и ги пуска.Но ако пише стихове, той непременно ще остави
една сълза в очите или драскотина в паметта ви…Той има дом и топла супа, но е толкова затворен
животът му, изхвърлен като каса в дъното на коридора.И тоя дом да се обърне с керемидите надолу,
той може пепел да яде, но няма да се моли.В какъв ли огън е горял и под каква ютия –
за да научиш, трябва много вино с него да изпиеш…Тъй както си върви с петно на ризата си чиста,
самотният човек в тълпата се изгубва изведнъж като мънисто.В едната си ръка той носи книга за душата болна,
а с другата самотният човек въженце стиска в джоба..
.
–––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
Никола Иванов. Снимка: cao.bg * Литературният критик Никола Иванов е публикувал десетки литературнокритически статии и изследвания, с обхват от старобългарската до съвременната българска литература, в авторитетни литературни вестници и списания. Автор е на книгите: „Литературни анализи, теми, проблеми” – книга първа (1992); „Литературни анализи, теми, проблеми” – книга втора (1995); „Иван Динков. Монография. Литературна анкета.” (2000); „Подреждане на балната зала” (2006); „Подреждане на балната зала. Книга втора (2008); „Подреждане на балната зала”, второ преработено и допълнено издание (2009); „Книга за Иван Динков. Монография. Литературна анкета. Записки по памет”, (2009); „Едно към едно. Отзиви и рецензии за книги” (2010); „Статии и разгърнати рецензии“ (2011); „Статии и рецензии” (книга втора, 2013); „Статии и рецензии” (книга трета, 2014); „Статии и рецензии” (книга четвърта, 2015), „Статии и рецензии” (книга пета, 2016); „Статии и рецензии” (книга шеста, 2017); „Иван Динков представен от Никола Иванов” (2013); „Подреждане на балната зала”, продължение първо (2013); „Почит към Иван Динков” (2013); „Из българската литература от Софроний до наши дни (2014); „Подреждане на балната зала”, продължение второ (2015); „Димчо Дебелянов”(2016); „Подреждане на балната зала”, продължение трето (2017); „Йордан Йовков” (2017); „Пейо Яворов“ (2018); „Дора Габе за деца“ (2018); „Книга за Никола Радев“ (2018). Носител е на Националната литературна награда „Иван Динков” и на единствената Специална литературна награда „Иван Динков”. За книгата „Подреждане на балната зала” получава Националната награда за литературна критика на СБП (2009), носител е и на други литературни награди. Роден е през 1950 г. в Пазарджик. Живее и работи в родния си град.
.
- Из бъдещ роман на Васил Славов
.
Откъс от „Кръв“ – подготвян за издаване нов роман
на нашия сънародник в САЩ Васил СлавовБрястът бе мъртъв. След хилядолетие.
Бе изсъхнал, като че ли отказал се от всичко. От себе си, от високите си клони, от обещанието за вечност, което пренасяше, бе пренасял всички тези години. Людете имаха нужда от съпричастие и безграничност, от сигурност – сигурността, пренесла заблудната си илюзорност, от мисълта, че местото им ще пребъде, защото пребъде ли местото им, ще пребъдат и те. Искаха да са сигурни, че усилията им не са отишли напразно, че децата им ще се взират в търсене на бялото море от най-високите зъбери на сините камъни, а след това ще приютяват семействата си близо до топлите и силни клони на бряста.
Красивото обещание за живот.
Днес мъртвият ствол бе зловещ. Напомняше за смърт и крайност. Вмрачителна графика на отрицанието. Нямаше нищо по-тъжно от мъртво дърво и изоставено дете. Витаеше несбъднатост.
„Виенското кафене“ бе затворено. А той не познаваше колоритностите на града. Знаеше двете улици, които водеха към сенките на планината, библиотеката, няколкото красиви сгради в центъра. Срещу него, в безистена на масивна постройка с кремав цвят, бе книжарницата. Помнеше я от старото време. Помнеше ли нещо от старото време? В тази книжарница намери и книгата. Разкази на Константин Константинов – и там, един от тях, който бе прочел преди години и след това препрочиташе години наред. Преди да тръгне, трябваше да мине през страниците. Тук. Още един път. Докато имаше слънце. Под слънцето. До графиката на мъртвия бряст.
Намери стегнато кафене, малко по-надолу по главната улица, срещу бившия дом на чичо му Петьо, превърнат днес в магазин за спортни стоки. Със столове отвън бе това кафене. В Питсбърг нямаше кафенета със столове отвън.Кафенетата, центърът на площада, локумените приказки, това балканско разчитане на дума и традиция, фонтанът със зелената вода и сините сенки на планината.
Остави се да бъде поведен, да бъде въведен в този „Един ден“, в това пътуване на Константинов, пътуване, което напомняше за неговите пътувания, пътуване в някаква предвечерна прозрачност, призрачност, които вещаеха злокобието на чуждостта, безвремието на пропуснатото в една отдавна пребродена нощ. Не можеше да разчете тайните на този град. Изборът му бе да остане далеч и встрани. Спомняше си зелените срезове между лозята, ореха в дъжда, някаква топлост от детството. И това не предполагаше прозрачност и призрачност. Мислеше, че всичко в този град може да се докосне и че всичко докоснато тук те изпълва с живост. Да, бе останал далеч и встрани.
„Шосето беше безлюдно, гладко и минаваше между високи, сивосребристи ниви. Слънцето бе залязло вече и дрезгавината, синкава и прозрачна, неусетно се сгъстяваше, като че самото привечерно небе се спускаше над земята.“ (К. К.)
Сивосребристи ли стaваха нивите тук? Встъпването в тази миражна, „синкава и прозрачна“ дрезгавина. Да, това бяха и неговите пътища. Отдавна загасена нощ. Константинов му напомняше за Ремарк. Преброждане имаше и при двамата, преброждане на обреченост, която не можеше да бъде назована. Вечерта – тази вечна майка на съмнения и момичетата на двамата герои – Маду и героинята на Константинов – крехки, чупливи, несподелени в нежността си. Сами с тези загубени в мислите си мъже, с тези огънали се под тежестта на света мъже. Магия имаше в тези думи, безвидност някаква и преминаване. На човека, омръзнал на себе си, на деня, омръзнал на себе си, на живота, на бряста, отрекли се от себе си. Какви са сенките, които хвърля едно мъртво дърво.
„Пиха кафе пред една асма, дето бе наполяно и пометено. Сега градецът изглеждаше още по-нищожен от снощи, когато тъмнинта и редките светлинки скриваха образа му. Започваше отново един дълъг, еднакъв с другите, омръзнал на себе си ден, като тоя вчерашен парализиран старик, който пак се появи с разнебитената количка и със своето дрезгаво изблейване: „П-п-пи-пи-ро-си!…“ (К. К.)
Прехвърли още няколко страници, изпи кафетата си – вдигна поглед и видя, че слънцето се е изместило.
Погледна към вмъглената графика на мъртвото дърво. Не беше ли и то част от тъмната нестигнатост на Константинов? Да, нямаше нищо по-тъжно от мъртво дърво и изоставено дете.
Пречупването на предесента. Отминалите крила-клони, които трябваше да бъдат срязани.Ампутиране на светлината. Не можеше да остане повече тук.
Къщата на прадядо му го изпрати. Реката на града го изпрати и забрави да поиска завръщането му. Какво ни очакваше?
„– Какво ли толкова ни чака!
Очите му, хлътнали и свити, гледаха напред без трепет и без нетърпение. Наоколо беше същият, познат, вечен пайзаж. Белият път се точеше без край и над него, над бягащата кола, над цялата земя висеше едно огромно и празно небе.” (К. К.).
––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
* Още от същия автор – вж. тук, тук, тук, тук и тук.
.
- Страх от човека
.
Разказ от Явор Перфанов
.
Милена влезе в детската градина, в която бе петгодишният й син Валентин. Щом я видя, детето се усмихна и тръгна към нея. Протегна ръцете си за прегръдка и се притисна в майка си. Двамата стояха така няколко минути. Малчуганът се обу. Облече якето си и двамата излязоха навън. Вечерта бе хладна. Детето хвана за ръка Милена и двамата тръгнаха по тротоара.
– Как мина днес? – попита младата жена. – Слуша, нали?
– Да, мамо! – отговори детето. – Госпожата каза, че иска другите деца да са като мен. Послушни и добри.
– Браво!
Валентин сияеше от щастие. Той не очакваше награда за поведението си. Стигаше му това, че най-близкият му човек се радваше също. Светлината си тръгваше от деня и лъскавите витрини на магазините привличаха вниманието на детето. То поглеждаше към тях, но веднага навеждаше глава. Знаеше, че е беден. Че семейството му няма пари. Че татко му се ядосваше много, когато някой поиска нещо, и тогава крещеше. Особено вечер. Толкова силно, че понякога Валентин не искаше да се прибира. Нарочно вървеше бавно. Казваше на майка си, че е изморен. Само и само да се приберат, колкото може по-късно. Вече бе тъмно, когато усмихнат мъж се изпречи на пътя им.
– Миленка! – извика той. – Каква случайна среща!
– А, бате Светльо! Какво те води насам? Най-малко теб очаквах да видя днес.
– Търсех камина и ми препоръчаха тази фирма, и дойдох. Много се радвам да те видя! Кой е този юнак, я да видя! Да не е, дето беше бебе преди пет години? Валентин?
Мъжът посегна да погали детето по главата, но то се отдръпна изплашено и закри лицето си с ръце. Милена прегърна сина си.
– Чичо ти Светльо е мой братовчед. Нашите татковци са братя. Не се страхувай!
Валентин не смееше да покаже лицето си. Страхуваше се от мъжкия глас, който чуваше. Когато свали ръцете от очите си, по страните му се стичаха сълзи. С трепереща ръка, Милена помилва детето и го прегърна.
– Гладен съм! – каза мъжът. – Така и така се видяхме. Защо да не идем да хапнем пица? Аз черпя, за камината.
Валентин погледна плахо към майка си. Тя бръкна в чантата си. Извади телефона. Погледна го и отново го върна там. Пое си дълбоко въздух. Издиша и каза:
– Добре! Така или иначе ще ни се карат вкъщи, поне детето да се почувства човек.
Стигнаха до заведение, в което влязоха. Седнаха около една от свободните маси. Сервитьорката дойде и попита какво ще желаят. Детето не смееше да каже. Срамуваше се. А и бе свикнало, когато поиска нещо, да му се крещи насреща. Особено, ако е пожелано от мъж.
– Едно хубаво момче не трябва да се срамува! – каза Светльо. – Ти ще избереш пицата, чу ли? А пък ние с майка ти ще хапнем, каквото си избрал.
Валентин се усмихна плахо. С треперещи ръце разлисти менюто. Не познаваше още буквите, но се ориентираше по картинките. Посочи с пръст една от пиците, които му харесаха на външен вид.
– Имаш вкус! – каза Светльо.
Поръчаха. Не след дълго пицата дойде. С по едно безалкохолно за тримата. Милена гледаше как детето й се хранеше. Чувстваше се неловко. Срамуваше се от това, че синът й не беше весел като другите деца. Изглеждаше й някак примирен към това, което се случваше в семейството. Мъжът погледна към Милена и каза:
– Кажи ми сега, какво се случва с теб? Не сме се виждали толкова отдавна, а и кой знае кога ще е следващата ни среща. Спокойно, между нас ще си остане.
– Как да ти кажа, бате Светльо! Знаеш, омъжих се преди шест години. Малко непредвидено, но това бе начин да се отделя от нашите. Не съм ги виждала отдавна, надявам се, че са добре. Нали живееш до тях.
– Добре са. Те те обичат и мислят за теб. Но казват, че си направила своя избор и не са искали да се месят.
Милена докосна очите си и продължи:
– Не се омъжих от силна любов, но с времето свикнахме един с друг. Работехме. Вечер си споделяхме едно друго. И така. Ден след ден. Мина година. Роди се това прекрасно дете. И мъжът ми започна да страни от мен. Казваше, че го товарят с много работа. Закъсняваше вечер. Често миришеше на алкохол. Аз си казвах, че това е временно. Ще му мине и пак ще си бъдем едно спокойно семейство. А детето растеше. Слушаше неволно нашите разправии. Започна да разбира и понякога, по детски, искаше да има нещо. Баща му се ядосваше. Казваше, че всички го тормозят и го използват. Напиваше се. И ми посягаше. Отначало само ме заплашваше, но след това и ме удряше. Криех се от малкия, докато един ден не стана свидетел на побой. Не можех да го успокоя после цяла седмица. И затова сега се уплаши, когато те видя. А и след това, щом му предложи да си поръча нещо. Просто моето дете порасна бързо. Прекалено бързо.
– Мамо! – каза Валентин, който бе събрал смелост. – Аз ще стана голям. И който иска да те бие, ще му счупя главата, чу ли?
– Не, детето ми, не! – отговори Милена. – Не е хубаво така, бият само лошите хора.
– Като тате ли?
Милена наведе глава. Светльо несъзнателно бе свил дланите си в юмруци и изненадващо за майка и син удари с едната ръка по масата. Няколко клиента от заведението се обърнаха.
– Знаеш ли какво момиче беше майка ти? Отличничка. И учители, а и баба ти и дядо ти, а и ние се гордеехме с нея. Ще ме заведеш у вас, да го видя този човек, колко е мъж!
– Спокойно, бате Светльо! Това са си мои неща. Не се ядосвай. Не казвай на майка и татко.
Усетил опора в непознатия допреди малко мъж, Валентин каза:
– Тате не дава да му говоря. Щом искам нещо, и той става и тръгва към мен. Аз отивам да се скрия, а виждам как мама плаче. И вече не искам нищо. Само да не крещи. На другите деца в градината татковците им ги прегръщат. И всяко дете казва какво работи татко му. Мен като ме питат и какво да кажа. Че ходи на работа и вика.
– Я върви, Вальо, и виж оня аквариум с голямата рибка, и просто я погледай. Ние сме тук, спокойно.
Детето се запъти към красивото създание, което плуваше във водата. Светльо хвана жената за ръка и каза:
– Миленка! Ако си търпяла побоища и скандали, вече недей. Имаш и син. Какво дете ще порасне? А и колко жени, ако знаеш, има, които претърпяват домашно насилие. Но ти имаш опора. И майка ти. Баща ти. А и ние, аз и кака ти. Защо търпиш? Виждаш ли го Вальо? Колко е малък, а гледа като подгонено кученце! Вземи се в ръце, докато е време. Мъжът ти те напада, защото е слаб. Каквото и да се случва на един мъж, не го оправдава, ако посегне на жена си. А да говорим и за детето.
– Не мога, бате Светльо! – отговори Милена. – Кой ще ме вземе с дете? А и съм му свикнала. Ще ми се развика. Ще ме бие. После ще му мине. И така, до следващия път.
– Не говори така! Казват, че улицата не възпитава добре, но виж детето ти, не иска да се прибира вкъщи. Какво момче ще стане? Бандит ли? Не подценявай това, че ти, именно ти носиш отговорност за това! Виждам, че ти е трудно. Сега ще се разделим. Но другата седмица пак ще дойда. А ти ще ми кажеш как са нещата.
Милена извика сина си. Светльо плати сметката и излязоха от заведението. Той прегърна детето, което се бе отпуснало в силните мъжки ръце.
– Пак ще се видим, юнак. Чу ли?
– Да! Сега тате ще ни се кара, че закъсняхме сигурно.
– И да ви се скара, ти си мисли, че ще станеш силен мъж като мен и ще пазиш мама.
Милена и петгодишният Валентин тръгнаха по тротоара. Двамата знаеха, че вървят към място, където юмрукът имаше сила, а не истинската обич между хората. Но бяха спокойни, че имаха опората на един мъж. Не на думи. А силен и вдъхващ увереност и спокойствие. Това си мислеше детето, което се страхуваше.
Страх от човека.
.
–––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
Явор Перфанов е роден през 1976 г. Живее и работи в гр. Горна Оряховица. Автор е на книгите „Бримките на живота“ (2018), „Нещата, които си струват“ (2018), „До следващото влюбване“ (2019), „Лъжичка сол, лъжичка захар“ (2020), „Берачът на кестени“ (2021) и на три песни; съавтор е на книга и на два училищни химна. Отличаван е с награди в национални и международни литературни конкурси.
.
.
- Бащите не плачели…
.
Бащите не плачели. Моят заплака,
ръждивата порта простенваше в тон.
Тъгата отхапа от края на лятото
и аз се почувствах детенце без дом.Сбогуване, без обичайни формалности.
Разбиващо ласкав следобедът бе,
а татко не пита защо не оставам.
Щади ме, без друго вина ме гризе.Бащите не плачели. Кой го измисли?
Навярно останал без сълзи баща,
потънал в забрава, в жестоки неистини.
Баща ми ме чака. Сълза съм. Сълза..
Румяна Симова
Уелингтън, Нова Зеландия
.
- Светец
.
Разказ от Здравка Владова-Момчева
.
Носеше черна кожена дреха и очите му го следяха навсякъде в стаята. Строги, немигащи, остри очи. Изобщо, всичко в него изглеждаше строго и прибрано. Сякаш в аскетичната фигура, застинала в малката икона на стената, се беше събрал целият порядък на света.
Вечер, когато се връщаше от бач, Иван се свличаше право насреща му – и той в кожени дрехи, потен и пършив. Наместваше се някак сред купчините мръсно и чисто пране, плъзгаше длан под спарения им хаос, изритваше си обувките до масата и се отпускаше с примирение пред режещия му поглед. К’во сега? Беше си льохман и стаята му вонеше на фасове. Те се къдреха като вафли под грайферите на кубинките му, а изпомежду стърчаха влакната на истерично-проскубания мокет.
Поне половин час се гледаха, докато съвсем се смрачи. Иван живееше в приземния етаж на блока и тъмнотията настъпваше бързо. Тя се намърдваше безцеремонно навсякъде и занемяваше всичко. Обгръщаше го нагъл, повторяем мрак, който с тъпо постоянство натискаше сетивата му до обезличаване. Болезнен кеф, сред който острите очи на светеца гаснеха и го губеха затихнал в безпорядъка. Беше се научил всеки ден по малко да умира с удоволствие, сред няколкото минути блажена, заравняваща тишина. Мълчанието беше най-прекрасното усещане, защото в него Иван се разтваряше до изчезване. Но после животът брутално се завръщаше и започваше да влачи душата му нагоре по етажите на мухлясалата кооперация.
Първо го сдрусваха пелтечещите викове на бай Недялко, повлякъл пáтравите си крака над главата му:
– Идродиии! Титките тте ви иттрепя! Итплюткали тте ми луканката и тамо ми иткате париии!
Следваше плаха тупурдия и виновният глас на кака Раца, жена му, плачливо издърпваше пъпната връв на живеенето, сякаш търсеше смисъл за съществуването си:
– Н‘дялко! Н‘дей тъй бе, Н‘дялко! Децата си правили сандвичи, за училище бе, Н‘дялко!
– Млъкни ма, проттатко – сечеше разяреният и съпруг, – тте видите вие дведди потред бял ден, тамо да ми паднете, миткини тът миткини такива!
Настъпваше смутена пауза и етаж нагоре, животецът затрептяваше в слуха на Иван с еротично-панелни вибрации, загнездили в гърлото на ощастливена валкирия:
– Ох, топчоо, ооох, пухьоо, оххх да, да, даааа – дереше тапетите плътният контраалт на новобрачната брюнетка от втори апартамент, склещила одобрително креватните старания на мъжа си. – Ти си жребец, ти си… бизон… ох… дракон! Зверунгел си, Котьо, зверунгел!
– По-кротко бе, рожбе – мрънваше изпод завивките трубадурно лиричният младоженец, – скубеш ми косичката. Ми не искам рано да оплешивея. Не искам.. ох… сега пък ме одра…
– Мъню, мъню, мъню – извисяваше децибели бебешкото гласче от третия етаж и после изреваваше цялата болка на човечеството: – Уааааа, уаааа, уааааааааааа…
Възторжена баба се опитваше да възстанови порядъка с опитно и нежно прикъткване:
– Я да си го види бабинка ма, че да си го гушне, че да си го цунка, че да не плачка! Йорданеее, Йордане бе, донес един чист памперс и ела да отвориш прозореца…
Точно тогава Иван започваше да си пържи яйца. Житието на блока го караше да се сети за себе си. Усещаше як, човъркащ глад. Нищо друго. Само глад, който го насилваше да оцелее.
Навън небето се изпълваше с цвят на разцъфнала чубрица. Както тогава, в онзи двор, високо в планината, където времето заплиташе фустата си в кукестия връх насреща и мигаше с бледи звезди над мократа безкрайна коса на Пелина. Беше началото на април и анемични диви иглики едва пъплеха по буцестата земя. Дърветата се мъчеха да разцъфнат. Къщата се разпадаше.
Пелина му разказваше колко обичала мъничките цветчета на чубрицата. Нищо че сега не й бил сезонът да никне. Нощем се разтваряли. Дребно вълшебство, ама на! Май че само тя го забелязвала. Привличали я, защото светели като лилави точици в мрака. Насищали го с очакване и после преливали в него, че да се види душата му – розова ли, виолетова ли, не знаела и тя. Толкова особен бил този чубричен мрак.
Очите й се смееха сред мокрите коси – същински сиви перли, заплетени в тъмни водорасли.
Пелина си миеше косата на двора. Стопляше вода в остъргана пластмасова кофа, в която потапяше къдрав бързовар, целия наслоен с варовик. Двамата носеха гумени ботуши и отъпкваха незабравими следи наоколо.
– Поливай ми – шепнеше Пелина, – много обичам да ми поливаш. Като си мия косата навън, с тебе правим водни пътечки и мислите ни се сплитат в земята завинаги. Трябва да има нещо завинаги, нали? Не може всичко да бъде временно. Просто не може!
То нямаше и как да си измие косата в стаята. Вътре тежеше само един железен креват и на Иван му се струваше, че без него къщата би излетяла право нагоре, в небитието, отдето ги гледаха душите на милостивите мъртви.
Бяха се чупили от всичко. От града и хората, от проклетото трябване, което мрънкаше по петите им, разядено от завист по ненаситната им любов, алчно за безценното им време, изтичащо в тиха, всеобща мизерия. Затова избягаха! Избраха си само тяхна, щастлива мизерия – с подивяла градина и гърбава планина, старомоден юрган и чубрични нощи. Бяха прецакали битието и времето. Бяха заедно в рая си. Бяха…
Яйцата клюкарски цвърчаха в очукания тиган и мазните им гласчета разсмърдяваха тази история. Иван се ядоса. Не искаше оня чубричен мрак да го връхлита отново и отново в поредната самотна нощ. Беше си обещал да не мисли за Пелина, да се размаже като фас под грайфера на тъпото съществуване и да изчезне завинаги. Нали тя така искаше – да има нещо завинаги! Изчезването със сигурност би му осигурило вечност. Висенето в мазния приземен етаж на блока беше само временно. Само още малко, неясно колко, но беше временно. Със сигурност беше временно! На дъното на бутилката се плацикаше водка. Гаврътна я за аперитив. После метна яйцата в боклука:
– Баси, колко мразя пържени яйца – каза Иван на Светеца. – Гледам, че и ти нещо не ги одобряваш. Както си се вторачил в мен, направо ми секваш ищаха за кльопане.
Той отмахна кичур коса от лицето си и някак виновно добави:
– Ми, к’во да направя? Нали и аз трябва да мърдам!
Отпусна се безсилно върху купчината с пране и запали цигара. Лютива мъгла замрежи зениците му. Нищо. Така по-малко го режеха онези строги очи от стената.
Пелина му подари тази икона.
– Да си го имаш – каза тя, – да те пази. Нали и той е Иван като теб. Адашите трябва да се подкрепят.
Тръгваха си. Такова тръгване беше тогава, че на Иван му се разпра всичкото отвътре. Туй душа, сърце, мисли – няма спасение, брат, като се разпорят! Лангуркат се в тебе, пък ти върви, че изглеждай цял. Докато свикнеш – виеш без глас до умирачка. После – пак същото. И т’ва е завинаги, ама Пелина продължи надалеч, пък в него се впи „завинаги“-то и така го закова в шибания сутерен, че нямаше шанс да отлепи. Да я догони…
Иван уморено разтри слепоочията си.
Утре, в четвъртък, трябваше да дойде Мара, на Гената жена му, да се шукат. Не можеше да казва „ч“, щото устата й се пълнеше с плюнка и съскаше. Затуй си беше чисто шукане, де. Нищо особено. Десет минути раздвижване в мазния въздух към края на седмицата. Беше се предал на тази рутина. Само Мара да не омалваше толкова безнадеждно за пропиления си живот и да не мъкнеше подире си и Гошко, синът им с Гената. Детето беше родено със синдром на Даун. Не, че нещо, ама като запецнеше зад купчината с пране да се клати напред-назад, на Иван му се завиваше свят. Не стига това, ами и не откъсваше поглед от Светеца и все повтаряше като скапана латерна:
– Кой тоз? Кой тоз? Кой тооооз?
– Ами, един вълшебен чичко бе, маме – припълзяваше зад гърба му Мара, заплетена в недосъбутия си чорапогащник. – Я виж каква бяла брада има! Видя ли? Гледай, гледай! Само натам гледай и той ще ти пусне от небето десет хиляди лева! Той тоз чичко прави чудеса! Че като ни даде тез парички, с тебе ще идем на водна пързалка! Яяяя, колко хубаво ще си изкараме! Гледай сега натам, гледай, пък ние с чичо ти Иван малко ще си пошушукаме.
Иван седеше като изтърбушен в другия край на кушетката и тъпчеше фасовете си с примирение. Нямаше какво да направи. Четвъртъците ги беше превзела Мара. Тя му се нахлузваше отвсякъде, лека, куха и чвореста като хралупа. Оплакваше се от Гената, че не й давал пари, че я бъхтел за щяло и нещяло, ама на, като дойдел четвъртъкът, той се запивал, пък тя му отмъщавала с най-добрия му приятел! При тази единствена мисъл очите й засияваха злорадо – малки съсели, сврени под кривия бретон. Това за най-добрия приятел си беше самата истина. Иван и Гената бяха израснали заедно. Деляха си мизерията и до днес. Щото и Мара си беше голяма мизерия! Гената се напил в една дискотека и я забърсал на излизане. Теглил й един език и после, брат, тя му се залепила като гербова марка. Съжалил я и се оженили, ама на Гената хич не му пукаше за нея.
– Сритвам я настрана и си карам мойта работа – казваше на Иван, – да не ми се пречка из краката с т’ва хлапе. К’во съм й крив, че й е такваз матрицата? Как пък не можа нещо по-нормално да изкара?
Обикновено Иван мълчеше. Ставаше му още по-чоглаво. Даваше пари и на двамата, а Мара я шукаше от благотворителност. Беше забелязал оня подивял от надежда проблясък в очите й, когато тя се сгушваше на ръба на кушетката до него след шукането. Като пребита котка. Гонеха ги и от квартирата им. К’во да я прави?
– Ти ме люлееш – нашепваше в чубричния мрак зад клепачите му Пелина, – много обичам да ме люлееш! От земята до небето. Когато съм с теб, разбирам, че ги има. Защото ти ме люлееш между тях и няма опасност да потъна или да излетя.
Но си отиде. Оттогава земята и небето се раздалечиха безвъзвратно, а той се клатеше напред-назад между тях, без да може да се познае. Кой тоз? Кой тоз? Кой тоооз?
– Кой тоз? – настойчиво заби познатия въпрос синът на Мара в четвъртък.
– Светец се казва – неочаквано и за себе си отговори Иван, – светец! Разбра ли? Като го гледаш, да знаеш, че е светец!
Хлапето замлъкна и тупна онемяло в прането. Брадичката на Мара трепереше от някакъв зор:
– Гони ни бе, Иване – изхлипа сополиво тя, – хазаинът ни гони! Не ще и да чува повече да ни чака за наема. Гената вика да ходим да се гръмнем. Ами аз какво да правя с това нефелно дете, а? Какво да правя, бе?!
Гласът й се извиси до крясък.
– Идродии – проточи от горния етаж рефрена си бай Недялко, – няма луканки и тудуци за вас, нямаааа!!!
Иван се усети размазан. Ако не беше оня железен поглед от иконата да го задържи, щеше да се разнищи по мокета. Нямаше какво повече да прави тук.
– Виж к’во – каза на Мара, – на ти ей тез пари. Не са много, ама поне за пържени яйца ще ви стигнат с Гената на първо време. Фащайте си парцалите, фащайте се един друг и си фащайте и детето! Хубаво-лошо – т’ва е! Идвате да живеете тук. Наемът е платен до края на месеца. Поне ще имате покрив над главите си, докато измислите нещо. Аз се махам! Не мога повече! Махам се!
И му олекна. Направо се отлепи! Откачи иконата от стената и посегна да си намери обувките. Завряна в ъгъла, Мара го гледаше изтъпяла от щастие. Хлапето ухилено се заклати напред-назад и посочи с пръст някъде към гърдите му:
– Светец – тържествено оповести то, – светец!
Отвън пропълзя ароматен чубричен мрак и се изви към вратата като пътека отникъде, някъде натам, след Пелина.
.
- Докато ни има
.
Разказ от Красимир Бачков
.
На връщане от кварталния магазин, Жоро Игнатов стъпи накриво, падна и си счупи таза. Болката беше ужасна, но стана още по-страшна, когато той осъзна, че може да стои цял ден на улицата, без да го види някой. Жоро живееше в предпоследната къща, по една малка уличка на града, но за съжаление съседи нямаше. Последната къща бе заключена и необитаема, а двете къщи преди неговата бяха полусрутени. Преди три месеца Жоро се бе пенсионирал, но все още не му превеждаха пенсията и той живееше с възможно най-необходимото. Не разполагаше с телефон, от който да позвъни на Спешна помощ, затова се опита да вика за помощ. Гласът му едва излезе, накъсан и дрезгав от болката. Той осъзна, че никой няма да го чуе, и се опита да пълзи. Този път болката така го прониза, че почти загуби съзнание. Пред очите му се спусна пелена, през която едва виждаше. До ушите му стигна звук и, когато обърна глава назад, видя, че някакво куче души хляба, който си бе купил от магазина.
– Чиба! – опита се да го сплаши той, но кучето не избяга, а напротив, дойде до него и тихо заскимуца.
– К’во стана, наборе? – чу се мъжки глас и над него се надвеси един клошар, който често обикаляше района наоколо. – Май щеше да паднеш, а?
– Ох! – изпъшка Жоро. – Счупен ми е кракът и не мога да мръдна! Ще се обадиш ли на някого, да позвъни на Бърза помощ? Нагоре по улицата все има хора по къщите!
– Добре! – съгласи се клошарят – Личко, ти стой тука и пази!
Кучето седна до Жоро и започна да си ближе едната лапа. Клошарят стигна до първата къща, която бе обитаема, и похлопа на вратата. Извика силно, но никой не се показа. След това той хлопа на съседната къща, после на другата и така до началото на улицата, без никой да реагира на виковете му. Сякаш, за зла беда, хората в квартала бяха умрели или вкупом оглушали.
– Знам аз! Така е, като ме видят! – изръмжа клошарят. – Мислят, че ще прося нещо, и се крият. Абе, глупави хора, нали все един ден стигаме един до друг, бе? Карай! И сами ще се оправим!
Той се върна обратно и предложи на Жоро:
– Виж, наборе! Ще разтоваря половината от багажа в количката и ще те кача на нея! Криво-ляво, ще те избутам до поликлиниката! Оттук до нея е все нанадолнище и ще ми е лесно. К’во ше кажеш, а?
Жоро се извърна и видя почерняла от мръсотия, саморъчно направена количка, в която стърчаха няколко чувала, пълни с пластмасови отпадъци.
– Давай, ама по-скоро, че едва издържам! – прошепна той.
Клошарят придърпа количката, наведе се над Жоро и с огромни усилия успя да го вдигне и сложи върху чувалите. След това сложи в количката найлоновата торбичка с хляба и подкара бавно по улицата.
Пред кабинета за Спешна помощ се бяха събрали цяла тумба цигани. Освен жените и децата, имаше трима мъже, с окървавени лица. В момента млад лекар се разправяше с жена на средна възраст, която ръкомахаше енергично и му се караше на украински.
– Нищо не ви разбирам! – викна сърдито лекарят. – Говорете или на английски, или на руски!
– Пфу! Сука! – Изплю се ядно жената и премина на руски: – Как така няма да лекувате алергията на майка ми?! Длъжен сте да я лекувате от всякакви болести! Тя се чувства много зле!
– За пореден път ви казвам, че майка ви е получила слънчево изгаряне и слънчев удар! Сега през септември е тъй горещо, че е нормално да пострада, след като за пръв път излиза на плаж! Тя няма алергия, а само изгаряне втора степен, за което съм ви предписал болкоуспокояващи! Вие не сте спешен случай! Махнете ми се от главата, за да обърна внимание на останалите пострадали!
До тях приближи дебела циганка на неопределена възраст и кресна пронизително:
– Ти к’ва си ма?! Я се махай, че като та фана за косата и цялата ше я оскубя! Ни виждаш ли, чи мойту брат и син са тежку пустрадали? Сбиха са за една кола и сига направу ши умират! Докторе, ела помагай, бе!
Лекарят отиде до окървавените побойници, а украинката избълва порой от обиди към всичко българско, включително и циганите. Едва четвърт час по-късно той обърна внимание на Жоро. Преди да го откарат с носилка към операционната, той каза на клошаря:
– Благодаря ти, човече! Иди на мойта улица и влез в предпоследната къща! Ключът е под саксията на перваза на прозореца, до вратата! Живей там, докато ме изпишат! Това ще е в средата на следващата седмица. После ела да ми помогнеш да се прибера у дома! Нямам друг близък, затова моля теб!
Клошарят набърчи чело, но кимна за съгласие. Наближаваше зимата, а така му се отдаваше възможност да я изкара на сухо и топло.
На следващия ден след операцията, клошарят почука на вратата на болничната стая, надникна и като видя на леглото до прозореца Жоро, влезе. Беше избръснат и облечен в едно старо яке на Жоро. Изглеждаше прилично, може би защото се бе изкъпал. Сложи на шкафчето плик с три червени ябълки и стисна едната си ръка с другата.
– Здравей! – плахо поздрави той. – По-добре ли си сега?
– Здрасти! – отвърна Жоро. – Боли, но вече се трае! Виждам, че си се пременил даже! Добре си направил! Това яке не съм го носил от години, щото ми умаля. Вземи и други от дрехите ми! И без това са толкова много! Моят дом е вече и твой дом, поне докато ни има..!
– Ааа, не! Това ми стига! Исках да изглеждам като другите, затова взех якето!
Жоро се усмихна с някаква тъга в очите и промълви:
– Не бъди като другите, човече! Те трябва да искат да са като теб, а не обратното! Ти имаш душа, а те са егоисти!
– Казвам се Емо! – плахо се усмихна клошарят. – Знам, че хората се озлобиха, но не ги вини! Те са такива, защото ги превърнаха в зверове насила! Страшилки, заплахи, пандемии, война, глад и безработица…! Как искаш да реагират? Мен ако питаш, накрая руснаците и украинците в тая война ще спрат и ще се огледат край себе си! Като видят разрухата и труповете на братята и сестрите си, ще осъзнаят, че е било адски глупаво да се бият! Ще се съберат като нас двамата и ще започнат да градят нов живот! То какъв ли живот ще е, над пепелището дето са натворили, ама все друго е! Войната и омразата не са за хора като нас! Те са за ония, дето сеят злоба и от нея печелят пари! Хайде, ще ставам, че да не те притеснявам! Всеки ден ще идвам, да знаеш! Ще ти нося по нещичко за хапване! Знам каква е храната в болницата! После ще видим…!
След като Емо излезе от стаята, пациентът от съседното легло въздъхна:
– Блазе ти! Имаш кой да се грижи за теб, а аз ей тъй ще си пукна като куче като ме изпишат!
Без да отговори, Жоро извърна лице към стената и от очите му започнаха да изтичат болка и влага. Крайно изтощен, след това заспа. Сънува как двамата с клошаря Емо строят нова къща в двора му, а съседите помагат край тях. Сънят бе толкова хубав и различен от действителността, че подсъзнателно му се искаше да не се събужда…
Красимир Бачков
.
- Как леля Вангелица спаси дванайсет поколения
.
Разказ от Мира Папо*
.
Леля Вангелица влезе важно-важно в църквата, стиснала вестник в ръка, огледа се тайнствено наляво и надясно и се насочи право към иконата на Иисус Христос.
– Номер едно – прошепна още по-тайнствено тя.
След това продължи да върти глава, докато намери иконата на Света Богородица.
– Номер две!
Този път шепотът беше по-силен и леля Вангелица продължи да търси още нещо сред светците в църквата. Спря се пред иконата на Свети Мина, прекръсти се от радост и извика:
– Номер три!
Изшътках й да мълчи, че в църквата не се говори на висок глас, а тя бързо ми подаде пари и каза:
– Дай ми три свещи от 2 лева!
Подадох й свещите, а леля Вангелица тръгна полека, пристъпвайки някак бавно и тържествено към иконата на Иисус Христос. Запали първата свещ, разтвори вестника и зачете нещо пред иконата. Нервите не ми издържаха повече, спуснах се към нея, дръпнах й вестника от ръката и казах:
– В църква вестник не се чете! Има си молитвеник за това!
– Чакай, чакай… – Леля Вангелица измъкна вестника от ръката ми и изфуча: – Има специална молитва тук! – И размаха вестника пред носа ми. – Много специална! Не бързай да се сърдиш, а ме изслушай!
– Какъв е този вестник?
– Вестник „Феномените на България”. – Леля Вангелица го вдигна високо, сякаш ей сега щеше да се случи нещо феноменално и в църквата, и продължи, като ме изгледа страшно: – Това е молитва за изчистване на грехове до дванайсето коляно! Разбра ли сега?
Ха сега, де! Молитва за изчистване на грехове до дванайсето коляно. За първи път чувах за такава молитва и попитах:
– А защо до дванайсето коляно? Защо не до седмо, осмо, девето коляно?
– Ами защото, защото… – Леля Вангелица се замисли за малко и бързо отговори: – Защото апостолите са дванайсет, затова!
– Аха, затова значи… Добре де, казваш до дванайсето коляно, ама напред или назад в поколенията?
Леля Вангелица пак се замисли дълбоко, а мен вече ме напушваше смях. Тя погледна към иконата на Иисус Христос, сякаш търсеше небесно съдействие, и промълви:
– Трябва да е назад в поколенията, чааак до дванайсето коляно. Напред, кои да са грешниците? Децата и внуците ми ли!?
– Добре де, а тринайсето коляно да гори в ада, така ли? За тях не ти ли е мъчно, че няма да очистиш греховете им?
Леля Вангелица се предаде:
– Тук! – И размаха вестника заканително. – Тук така пише! До дванайсето коляно… И не ми пречи да си прочета молитвите. Защото първата молитва се чете пред иконата на Иисус Христос и се държи запалена свещ от 2 лева. Втората молитва я четеш пред иконата на Света Богородица и държиш запалена втората свещ. Трета молитва я четеш пред иконата на Свети Мина. Молитвата я четеш пред всяка икона, докато не изгори всяка свещ.
– Миии, то тия свещи от 2 лева горят около четири часа всяка, виж колко са дебели. Поне до среднощ ще стоиш в храма.
– Ще стоя! – Леля Вангелица изпъчи гърди напред, приглади косата си и ме погледна с фанатичен блясък в очите. – Дванайсет поколения МЕН чакат да им очистя греховете! – И със замах запали и втората свещ.
.
–––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
* Из сборника с разкази „Отец Константин се бори с дявола“ (изд. „Библиотека България“, 2022). Още от същата авторка – вж. тук, тук и тук.
.
- Защо, Българийо?
.
Защо, Българийо, защо?
От ден на ден все по си пуста!
Къде са твоите чеда!
Защо Родината напускат?Защо да ринат нейде сняг?
Да мият някъде чинии?
И да целуват чужди бряг?
Каква е тази орисия?!Защо? Кому е тъй угодно?
Да спят по паркове, по гари.
Да тъпчат името си родно.
И да проклинат теб, Българийо!Пустеят нашите села,
угасват български огнища,
зарастват с бурени поля…
А ние май не правим нищо!Защо един богат народ
с дълбоки корени и с име,
запазвано от рода в род
стотици, хиляди години?!Народ, изграждал градове,
можал държави да създава
през още ранни векове!
Какво, какво сега му става?Народ с култура, с книжнина!
Народ с история голяма!
Народ с велики имена!
Как бъдеще за него няма!?Защо пропъждаш умове?
Защо нехаеш за таланти?
И караш българско дете
дете да е на емигранти?Които ходят по света
отчаяно да търсят изход.
От БЪЛГАРИ с голямо ”Б”
такива стават по произход.Когато някои все пак
успеха там далеч прегърнат,
нали се знае, че назад
те никога не ще се върнат!Не ли ти липсват те на теб,
не ли те, майко, заболява,
че там роденото дете
БЪЛГАРИН не се явява!То няма Вазова да знай
и българче да се нарича!
Със чужди букви, в чужди край
то чужди думички ще срича!Че няма то на 3-ти март
със гордост да изкача Шипка.
Че няма във Балкана стар
Да търси ягодка и китка.Че с Левски не ще се гордее.
Че няма Ботева да жали.
“Върви, народе…” не ще пее.
“Мила Родино…” – едва ли.Защо, Българийо!? Защо?
.
Таня Танасова-Тодорова
–––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
* Стихотворението е част от книгата на Таня Танасова Тодорова „За България с любов!“ (ИК „Гутенберг“, 2014). За него бесарабска българка Таня, родена и израсла в Молдова, която живее в България, споделя: „Тези редове са написани преди 17 години. Как ми се щеше да не са актуални вече… Дай Боже промяна!“. Още от същата авторка – вж. тук.
.
- Софийската премиера на „Шарената сол на планетата“
.
На 6 октомври 2022 г., в клуб „Журналист“ на Съюза на българските журналисти в София, се състоя премиерата на седмия сборник с творби на български автори от различни страни, публикувани в литературната рубрика на Еврочикаго – „Шарената сол на планетата“.
.
Снимка: Марияна Таланова За представянето на книгата в София дойдоха авторите: Боянка Иванова (завърнал се емигрант от Чикаго, САЩ); Георги Стойков от с. Нови хан; Елена Пеева-Никифоридис от Солун (Гърция); Красимира Стойнова от Кълъмбъс (Охайо, САЩ), която си идва често в родината; Ивайло Диманов от София; Петя Пламенова от гр. Гулянци; Рада Капралова (завърнал се емигрант от Атина, Гърция); Рада Добриянова от Швеция; Симеон Коев от Велико Търново; Таня Николова от София; Таня Танасова-Тодорова (бесарабска българка от Молдова, която живее в България).
.
Мариана Христова, Боянка Иванова, Рада Добриянова, Таня Танасова-Тодорова, Рада Капралова, Таня Николова и Петя Пламенова на софийската премиера на книгата. Снимка: Петър Стаматов Бяха и Петър Стаматов, основател и редактор на EuroChicago.com, дошъл от Чикаго в София само за няколко дни, както и редакторът на книгата Мариана Христова. Дойдоха и близки на автори, които не можеха да присъстват лично на софийската премиера на книгата; приятели и почитатели на съвременната българска литература.
.
Петър Стаматов, Райна Манджукова, Румяна Стаматова, Рада Добриянова и др. по времето на събитието. Снимка: Марияна Таланова Представянето на седмия сборник бе уважено и от изпълнителния директор на Агенцията за Българите в чужбина Райна Манджукова, Иванка Славчева – главен експерт в Агенцията, колегите от БТА Мартина Ганчева и Юлия Христова, Нина Цанева от Програма „Христо Ботев“ на БНР и Весела Кръстева от Радио България.
.
Ивайло Диманов. Снимка: Марияна Таланова Събитието бе открито от един от авторите в сборника и домакин в Клуб „Журналист“, Ивайло Диманов. Седмият сборник и поредицата книги бяха представени пред събралата се аудитория от Мариана Христова. За седмата книга и за смисъла на тази поредица говори и Петър Стаматов.
.
.
Една от авторите в сборника, Боянка Иванова, която е направила много за съхраняването на българския език и култура зад граница, представи свой прочит на творбите в „Шарената сол на планетата“. Нейният анализ съдържаше цитати от разкази и стихотворения на различни автори, с направени връзки между тях и споделени размисли за носталгията, националния манталитет, емигрантите, българската литература.
.
Боянка Иванова. Снимка: БТА Петър Стаматов. Снимка: Марияна Таланова Пред събралата се аудитория се изправиха и други автори, дошли на събитието, които представиха себе си и своето творчество. Ето какво казаха те:
.
Елена Пеева-Никифоридис. Снимка: Марияна Таланова Елена Пеева-Никифоридис:
.
Ивайло Диманов:
.
Красимира Стойнова:
.
Петя Пламенова:
.
Рада Добриянова:
.
Рада Капралова:
.
Таня Николова:
.
Таня Танасова-Тодорова:
.
Особено развълнувана от едно стихотворение на бесарабската българка от Молдова Таня Танасова-Тодорова, пред събралата публика се изправи и Райна Манджукова – също бесарабска българка, само че родена и израсла в Украйна.
.
Райна Манджукова. Снимка: Рада Капралова Г-жа Манджукова, която също е автор на художествени произведения, говори не само като представител на държавна институция, но и като човек, кръвно свързан с българската диаспора и с българското образование и култура зад граница.
.
.
Накрая на вечерта певецът, композитор и бард Евгени Бенов изпълни две песни в съпровод на китара.
.
.
Събитието завърши в неформална атмосфера, със свободни разговори на чаша вино.
.
Петър Стаматов, Боянка Иванова и др. Снимка: Марияна Таланова А ето какво сподели с редакционния ни екип ден след премиерата една от авторите в сборника, Екатерина Трифонова от Гърция, която не можеше да присъства лично:
„Благодаря за организацията, вниманието и времето, което ни посветихте… въпреки че не можах да присъствам, моя близка, която е била там, ми разказа за събитието…
Каза, че всичко е било прекрасно и е останала заредена с чудесни емоции… мога само да съжалявам, че не можах да бъда физически там.
Още веднъж благодаря и ви пожелавам успех във всичко…
Да се надяваме, че добрата традиция ще продължи и в бъдеще…
Поздрави от едно от зрънцата на „Шарената сол“.
С благодарности, Екатерина.“Още снимки от събитието:
.
Рада Капралова. Снимка: Марияна Таланова Рада Добриянова. Снимка: Марияна Таланова Таня Николова. Снимка: Марияна Таланова На преден план вляво – Таня Танасова-Тодорова. Снимка: Марияна Таланова На преден план вдясно – Петя Пламенова. Снимка: Марияна Таланова Снимка: Марияна Таланова –––––––––––––––––––––––––––––––––––
ОЩЕ ЗА АВТОРИТЕ И БЪЛГАРСКАТА ЛИТЕРАТУРА ЗАД ГРАНИЦА.
СРЕЩА В АГЕНЦИЯТА ЗА БЪЛГАРИТЕ В ЧУЖБИНАСнимка: Рада Капралова В деня на премиерата на седмия сборник, 6 октомври, преди представянето в Клуб „Журналист“, се състоя среща в Изпълнителната агенция за българите в чужбина, с автори от седмия сборник.
.
Снимка: Петър Стаматов Срещата се осъществи по покана на г-жа Райна Манджукова и на нея присъстваха Боянка Иванова, Елена Пеева-Никифоридис, Рада Капралова, Петър Стаматов, служителката в Агенцията Иванка Славчева и др. На срещата бяха споделени идеи за развитието и по-доброто представяне на българската литература и култура зад граница.
.
Райна Манджукова и Петър Стаматов. Снимка: Румяна Стаматова .
- Мариана Христова и Здравка Момчева за седмия литературен сборник
.
Интервюта на Нина Цанева с редактора на сборника Мариана Христова и една от авторите в него Здравка Владова-Момчева, излъчени вчера сутринта в ефира на предаването „Нашият ден“ по Програма „Христо Ботев“ на БНР. Повод за интервюто със Здравка Момчева е и наградата, която тя получи в конкурс на НДФ „13 века България“.
.
СБОРНИК С ТВОРБИ НА БЪЛГАРСКИ АВТОРИ ОТ ШЕСТ КОНТИТЕНТА
.
Мариана Христова (първата вляво) с автори от седмия сборник. Снимката, която е от представянето на книгата в София, е на Петър Стаматов. “Заслугата за това да бъдат издадени тези седем сборника в голяма степен се дължи на д-р Виктор Хинов, който живее в САЩ. Това е един човек, който е основен спонсор на почти всички книги от поредицата, а също автор. Той има голяма заслуга за това, както и нашият скромен редакционен екип на сайта Eurochicago.com, разказва в “Нашият ден“ Мариана Христова, редактор и основен съставител на сборника:
Седемте сборници от поредицата. Снимка: Марияна Таланова “Това е една инициатива на българи, най-вече на емигранти, на шепа хора, правена със собствени сили и с дарения на други наши сънародници от различни страни. Тези седем книги станаха факт, те са някаква извадка от съвременната българска литература. Има най-различни автори с най-различни почерци.
“Шарената сол на планетата“ е един израз, който в един от разказите, се споменава като метафора за българските емигранти по света. Тази метафора беше избрана от част от нашия екип за заглавие на сборника. Това е метафора за българските емигранти по света. За да има политика за авторите зад граница, не са нужни само конкурси. Често това, което пишат и казват е нещо много интересно и съпоставящо и има защо. Има автори, които си струва да бъдат видени“.
Сайтът Eurochicago.com е първият с блогова система на три езика
“Това е една българска медия, създадена още в първата си платформа през 2003 г. Не съм свидетел на самото създаване, тя е създадена от Петър и Петранка Стаматови, руски емигранти в Чикаго, с помощта на приятели и съмишленици. От 2011 г. съм редактор на български език в нея“, разказва още тя в интервю за БНР.
Интервюто може да се чуе в сайта на БНР ТУК.
–––––––––––––––––––––––––––––––––––
ЗДРАВКА МОМЧЕВА СПЕЧЕЛИ ПРЕСТИЖНА ЛИТЕРАТУРНА НАГРАДА
.
Здравка Владова-Момчева. Снимка: radiovelikotarnovo Великотърновката Здравка Владова-Момчева, която живее и работи във Великобритания, спечели престижната награда за най-добър сборник/разкази в конкурса “Съвременна българска художествена литература без граници” 2022.
Той се организира от Администрацията на Президента на Република България и Националния дарителски фонд “13 века България” и в него участват автори от всички общности на българи по света, които са навършили 21 години и са български граждани, постоянно пребиваващи извън територията на България или такива с доказан български произход, с адрес в чужбина.
Книгата на Здравка Владова-Момчева е озаглавена “Кръстопътища и острови” и съдържа най-новите й разкази от вече над 200-та, които е написала досега. Сборникът е номиниран от Българското училище “Иван Станчов” към Посолството на България в Лондон и “Асоциацията на българските училища в чужбина” ( АБУЧ).
Тя е и един от авторите, включени в сборника “Шарената сол на планетата“ с творби на български автори от шест континента, чиято премиера е на 6 октомври.
“Изключително съм благодарна за тази номинация, която беше предприета изцяло по решение на тези две български организации на българите извън нашата родина. Удовлетворена съм, че моят творчески труд, който наистина вече е много обемен, беше оценен от авторитетното жури.
Тази награда идва в момент, в който всички ние – и българските автори, и българските читатели у дома и по света – имаме нужда да бъдем заедно. Трябва да оповестим, че България не е само географска територия, тя е и духовна. Нейните хоризонти се простират далеч извън границите“, казва тя в ефира на “Нашият ден“.
Чуйте пълния разговор в звуковия файл ТУК.
.
Източник: БНР
.
- Дом
.
Разказ от Даниела Паскова
.
„От полска борика аз никога диреци не бих дялал,
както и от морски камъни не бих калдъръм редил.”Емил Пашов
.
Ухае на ранна пролет. Ведро утро носи на талази свеж планински дъх, а слънцето плахо наднича зад малките, стелещи се облачета и гали събуждащия се за нов ден град.
Емил върви надолу по останалия тук-там калдъръм на отъпканата пътека, водеща към реката и главната улица на Райково [1]. Поглежда в далечината отпред – снегът там вече се е стопил, а горе около него все още е бяло. Стига до моста, оглежда се, както прави всеки път, щом мине оттук, и пред очите му се ширват три картини. Познати и все пак различни всеки ден. Редуват се не само сезоните и цветовете. Времето неумолимо тече като реката в краката му и променя облика на всичко. Побеляват косите и брадата му, но усета за дом никога не ще напусне сърцето му.
Първата картина винаги му носи наслада. Като да прегърнеш нещо свое. Мирисът на утрото, ромонът на реката и звуците на събуждащия се град, до болка познати, напоследък пълнят със сълзи очите му. Премигва бавно, позабърсва с трепереща длан набразденото си от дълбоки бръчки и следи от изживените години лице и току се загледа в църквата. Пред нея – ограденото място на изворната вода, а над нея – първото училище в Райково, сега читалище. Вляво се издигат величествено няколко смърча, а зад тях се кипри новопостроена къща. Красива е и, въпреки новия си стил, тя се е вписала в околността, завършвайки прекрасен ансамбъл от различни времена.
Емил въздъхва тихо и поглежда към втората и третата картина. Те са като стените на неговия дом. Величествено пазят и закрилят. Винаги ги гледа с благоговение и почит. Защото без тях нищо тук не би било същото. Еднакво здрави, но различно топли, винаги според посоките на компаса. И ето ги! На запад, нагоре по реката, погледът му се плъзга чак до Карлък [2] и Перелик, огрени рано от слънцето. На изток, пак над града, Емил търси връх Кайнадина [3]. Съзира го в мъглата – покъхорен [4] и леденостуден.
Природа, красота, шум на течаща река и две величествени картини в далечината. Едната слънчева и ведра, другата студена и мрачна. Еднакво важни, но така различно топлещи душата сутрин. От слънцето ще да е…
Емил се замисля и свежда поглед. Незнайно откъде пред очите му изскачат две жени. Вървят пред него и той ги заглежда в гръб. Усмихва се на мисълта, която се стрелва в съзнанието му. От дясно – нежни, пухкави коси, падащи на талази по кръшна снага, оформяща топла и мека извивка, изпънати крака и лека ефирна походка… От ляво – студ… обледенена коса с остри стърчащи краища, прегърбени рамене и суха, не съживена осанка, с тътреща се нехайна походка на безразличие и безверие. Подминава ги. Знае, че усетът не го лъже – жените са на една възраст…
„Прегреших ли?” – си мисли Емил. – „Външната осанка разголва душата и емоционалната нагласа на човек. В природата е ясно – блясъкът се разлива там, където огрява слънцето. Нима при хората не е така?” Иска му се слънцето да може да огрее и сянката на втората жена.
Емил тръсва глава и се забързва по посока Перелик към село Кошуте. Там горе на баира, където се е родил и прекарал детството си, го очакват не само спомени. Там е неговият свят и там той се чувства свободен да бъде себе си… около величествените борове на ветрените хълмове на планината. Със спомените идва и болката от пресъхването на изворите, от опустяването на къщите, от спирането на овошките да раждат, от заличаването на тучните горски ливади и пасища, изпълнени навремето с пъстри и уханни планински цветя и сочна жива трева.
„Времето и животът са разцепили стадото. Един по един всеки е поел своята посока и неминуемо е попаднал в мочурище, затънал в калта – си мисли Емил и върви към изоставеното отдавна село Кошуте. – Вървиш през живота си и стъпките ти отзад се пълнят с мътна вода. Следваш водач, а дали той усеща туптенето на сърцето ти? Дали посоката е правилна? Дали мочурищата и затлачените дерета няма да те понесат като лава към бездънния океан, оголвайки върховете и оставяйки само остри скали след потопа?“
Сега Емил върви нагоре и се мъчи да забрави защо се промени вкусът на млякото и омайните билки изчезнаха, както изчезна и родното му село – Кошуте. Замисли се за бориката [5]. Нависоко бориката е велика и здрава. В слабата и скалиста почва боровете правят силна коренова система с централен корен, който руши скалата и образува пясък. Смесвайки се с гнилите листа и игличките от дърветата, този пясък образува почва, която дава живот на великата борика. Дърветата стават здрави, с качествена дървесина, с много смола и защитени от гниене. Отколешните къщи, направени от тази дървесина, затова са здрави. Не като сегашните. Старите хора преди са гледали да държат бориката извън селата. Не са допускали дърветата да се вкореняват близо до къщите и нивите им. И Емил знае защо. В ниското величието на бориката не се губи, но там вече тя не е така полезна и качествена, напротив… превръща се в съдник и опустошител на всичко около себе си. Навремето тукашните хора са си произвеждали всичко необходимо им за оцеляване през годината – сеели са картофи, царевица, ръж, боб, кочан… Мъдрите стари хора от село Кошуте казвали: „Не трябва да допускаме бориката да слиза в селосо, оти гладни ша измрем!”. Емил знае защо е така още от ранното си детство. Тогава се е внимавало за хармонията между човека и планината. Сега никой не се замисля за това, че бориката изсушава въздуха, изсмуква влагата и пресъхва изворите, а посевите искат вода. Навремето хората са пазели много бука и дъба. Буковите и дъбовите гори задържат много влага и през лятото спомагат за образуването на дъждовни облаци. Сега горите са изсечени, изворите пресъхнали и ниските склонове – пълни с голи камъни.
Емил върви по билото нагоре и си мисли за селянина, слязъл в града, и бориката, превзела селата. Преминава покрай Кривия бор и спомените го заливат. Този бор навремето е бил единственият в село Кошуте. Сега стои изсъхнал, като безмълвен величествен гигант, гледа свъсено, а в клоните му човек може да се загуби. Около него – дървета и гори, израсли и вкоренили се здраво, в недрата му извор, а над него върховете се плъзгат навързани – наредени… та чак до връх Карлък от южната му страна.
„Отдалечаваме се от върховете малко по малко и губим усета за величието на планината. Хармонията се губи. Природата боледува и се задушава зад високите бетонни стени. И не чака дъждовни облаци, скупчени над букова гора, защото из небето се носят талази от прах и черни мухи. А те водят до светкавици и гръм, след които се изсипва потоп от кален дъжд и градушка… А къде са пеперудите?“ – върви бавно нагоре Емил и си мърмори под носа.
„Тук все още е моят дом! – продължава с все по-силен глас, като че ли говори пред целия град. – Моят корен все още е забит дълбоко между скалите, руши ги и образува песъчлива почва, която не ще изпие влагата на детелините. Държа в ръцете си чиста вода. Какво да направя, за да не я похабя?“
За миг Емил се пренася през годините. В съзнанието му забушува бащиният език и му се приисква да изрече словата на глас: „Немой ме рови с бориките, оти си тьоглем като ден от тех… Ъга идам в байрен [6], чьопем [7] главинаса лю нагоре и вечерон, га са ворна ги соня и прегрибам [8], пък булчето се радва и си вика: Бре-е-е, как ма гали моес чилек, цела нощ ма непопусна.”
Емил не ходи по баира само за едно чьопене на глава. Вярно е, гледа високите борове и се радва на гладките стройни стебла и надпреварата им едно с друго, но емоцията, която му носи броденето из планината, не би си заслужавала само едното съзерцание. Емил чувства планината. Усеща дъха й и чува думите й. Винаги върви бавно и внимава да не счупи клонче, паднало на чистата и овлажнена земя. Докосва боровете, приближава лице към стеблата и слуша… Бориките му говорят, радват му се, прекланят стебла и се надпреварват коя да избере той. Усещат кога човек е отишъл, за да събере дърва за огрев и кога за нещо друго. Просто познават майстор Емил.
***
– Емо, слънцето става прекрасно. Късметлия е онзи, чийто таван ще украси. Дано знае, че в къщата му ще влезе не само ухание на борика, но и светлина и топлина.
– И не само, Дани, не само… Забелязваш ли линиите? Представи си ги сега след като ги наредя всичките. Тогава вече ще се видят най-добре очинките. Ще видиш как ще ти се смеят.
– Очинките ли? И как така ще се смеят?
– Да-а-а. Виждаш ли срастените чепове, разположени огледално по дъските? Те се наричат очинки. Когато правиш таван или мебел, Дани, е много важно да знаеш разположението на всичко в стаята. Затова първо отивам да видя мястото. После разговарям с човека… искам да усетя душевността му, за да зная какво ще му пасне най-добре на дома и сърцето. И чак тогава започвам да работя. Всички знаят… ако искат да им направя мебел, не трябва да препират, защото първото нещо, което ще им кажа, е, че дъските им са още влажни. За всичко си има време и чалъм. А що се отнася до родопския таван… едва ли много хора го разбират. Повечето казват, че става груб и недодялан, защото няма много шарении. При родопският таван най-важно е подреждането на текстурата на дъските. Линиите на дървесината най-добре говорят за майстора и за неговото усещане за дълголетие и живот на дървото. Най-хубавите тавани се правят от езлю [9] борика и винаги трябва да разположиш така очинките, че откъдето и да ги погледнеш, все да ти се смеят.
– Хм… – Дани се загледа в дъските и по лицето й се разля широка усмивка. – Този таван ще стане за чудо и приказ, Емо. Хайде разкажи ми още за Кошуте и за бориката.
Емил се усмихна доволно и плъзна ръка по здравата, ухаеща на смола дървесина. Погали линиите и се загледа в очинките. Премрежи поглед, за да прецени най-доброто разположение на дъските, и продължи да разказва за планината, докато работеше.
– Майсторите като мен, Дани, отсичайки боровете, им даваме в пъти повече душа. Защото сме се научили да намираме място на всяко стебло. И да знаеш, мило момиче, когато се сече бориката, се гледа и луната в каква фаза е. При новолуние има прилив на сокове и тогава дървоядите я харесват повече, и обратно… Преди да се обрече едно дърво, първо трябва да си чул гласа му. Да чува що говори гората не може всеки. Разбираш ли, Дани? Защото…
Майстор Емил нареждаше дъските бавно. Оглеждаше ги внимателно. Меко и със сила забиваше острото си длето в сърцевината им, после галеше дървесината и я зачистваше от малките стърготини, сякаш нежно бършеше сълзите на стеблото. И разказваше… Разказваше на младата жена. А тя седеше на малко столче в ъгъла на работилницата, гледаше го с блеснал поглед и записваше думите му в тефтера си. Стъмнило се беше. Тя вдигна поглед от страниците за миг и бързо довърши последните няколко изречения:
„Той винаги избира езлю борики за родопски таван, защото те не гният. Най-добрите и най-хубавите. И те се оставят с готовност в ръцете му, защото знаят, че той ще остави душата им жива… завинаги.“
Младата жена се усмихна, затвори тефтера, прегърна стария Майстор и тръгна към вратата.
– Доскоро, Майсторе!
– Доскоро, малко омайниче. Ела пак…
Преди да влезе в колата си, тя се обърна и погледна към малката работилница, там в бившето село Райково, сага квартал на Смолян. През отворената врата се процеждаше мека светлина, а гласът на майстор Емил продължаваше да говори нежно и гальовно, но вече на бориката. Прииска й се да се върне. Толкова топло и уютно й беше станало на душата. Само за едно се молеше от известно време тя. Молеше се на съдбата за малко повече време. Защото, докато беше жив Майстор Емил и докато работеше с такава страст и любов, Родопа планина щеше да бъде жива и да разказва с неговите думи. Въпреки запустелите села и оголените хълмове, пламъкът щеше да гори. И, както старият майстор оставяше завинаги душата на бориката жива, така написаното в тефтера и душата на младата жена щеше да подържа жаравата и предава през поколенията силата на родолюбието и преклонението пред великата родна природа. И току виж след години се родил нов майстор, запленен от магията…
Просто защото това е да си у дома…
.
––––––––––––––––––––––––-
1. Райково – бивше село в България, днес квартал на гр. Смолян.
2. Връх Карлък – вторият по височина връх в Родопите след Голям Перелик. Нарича се още Орфей.
3. Връх Кайнадина – името означава извор (кайнак).
4. Покахорен – кахърен, тъжен.
5. Борика – така наричат смолистите борови дървета по този край.
6. Байрен – баир.
7. Чьопене – държане на някоя част от тялото в неудобно положение дълго време.
8. Прегрибам – прегръщам.
9. Езлю борика – хубава, изпечена дървесина, от която се правят родопските тавани.–––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
* Още от същата авторка – вж. тук.
.