литература
- Вуду срещу ДОПГ
Карикатура: Charante Libre Чухте ли? Още един българин за малко да се самозапали. Ясно, че това само по себе си вече не е новина, но тук случаят е малко по-особен. Човекът се е „самоубил” в следизборната нощ и е оставил следсмъртно писмо. Ето какво пише в него:
„Не отнемам живота си заради това, че не мога да храня децата си – те отдавна минаха на фотосинтеза. Не е защото банката ни взе апартамента, след като останах без работа и не мога да плащам кредита.Не е защото жена ми умря от мъка. Непосилните сметки за ток, парно, вода, лекарства… също не са проблем – нали сме на улицата. Самоубивам се защото изборите отминаха. Свърши се. Не мога да живея без предизборните обещания. Само в тях виждах светлото безоблачно бъдеще. Единствено в заклинанията на Бойко Борисов, Сергей Станишев, Ахмед Доган, Костов, Сидеров, Симеонов, Дудука и ортаците им дишах безметежно. Тръпнех в радостно очакване на справедливост и възмездие. Ах, тези красиви лозунги! Как да живее човек без тях? Прозрачност, законност, демокрация… Време било за стабилна държава. Вече било време за победа над корупцията. За реформи в здравеопазването, в образованието. За реформи в реформите. С грижа за човека. С грижа за грижата за човека. Как вече, ето аха-аха, и щяло да се помисли за младите, за старите, за достойни пенсии и заплати. За цените… Помислиха – токът скочи с 10%. Явно другарят президент Роската Плевнелиев, по-известен като ирландската пастирка, си държи на обещанията. Нали той имаше частна среща с шефовете на енергобандитите във Виена. На Роската може да се разчита – каквото каже, го прави. Не с 10%, ами и с 50% ще го вдигне пустия му ток. Дума е дал човекът – дума на пастирка.
Съжалявам, че не успях да стигна навреме до с. Горни Лом. Там се погрижиха за 15 човека наведнъж. Можех аз да съм 16-ият щастливо взривен. Завиждам им на тия късметлии и за това, че са взимали приказни заплати – цели 240 лв. на месец. Общо взето съм голям карък. Сума ти хора се издавиха в потопите, ама аз все не бях на нужното място и в подходящия момент. Загрижените ни управници ахкаха и охкаха, официални траури обявяваха. Снимаха се по телевизиите и какво? Нищо. Наводненията се редуваха с взривове, катастрофи и тежки партийни софри. Надявах се, че най-накрая ще им уврат главите и ще вземат генерално решение. Например: да ни съберат нас, всичките тия български граждани, дето не им трябваме, под някой голям язовир и да ни удавят накуп. Или пък да ни раздадат противопехотни мини, да си ги настъпваме. Или да ни вдигнат във въздуха от раз. Бум и готово! Ама не, трепят ни на парче.
Всъщност така като се замислих, реших рязко да променя решението си. Няма да самозапалвам себе си. Ще направя една голяма кукла – олицетворение на ДОПГ (държавна организирана престъпна група). Чучело, събиращо в едно олигарси и корумпирани политици и магистрати. Ще драсна клечката кибрит и ще изгоря виновните за 25-годишния геноцид в България. Ето това ще направя. Само че имам малък проблем. Няма как да купя бензин… Някой ще ми услужи ли? На някого да му се намира туба с „животворна” силно запалима течност?
Ивайло Зартов,
6.10.2014 г.
- „Ако обичаш някого, той никога не остарява“
Из книгата на Детелин Вълков „Теа и мързеливият магьосник Бо-Ян“
(Ако беше останал жив, авторът й щеше да стане днес на 57 години)
…Понякога, когато нещата ставаха съвсем инакви, Тейка можеше да бъде и доста нападателна. „Дзвер!“, ядосваше се в такива моменти дядо. Но човек не винаги може само да се усмихва. А точно сега моментът май беше не толкова за усмивки, колкото за питания и отговори. Затова Тейка решително бутна по лявото рамо русокоската и разядосано я задърпа:
– Спри да се смееш! Спри и ми кажи – кой не може да е и защо? Спри, де!
Продължавайки да хълца, девойката изтри сълзите, бликнали от смях, замаха с дясната си ръка като че ли пъдеше нахална муха, и посочи Магьосника:
– Това е Бо-Ян, нали?
– Да? – зачуди се Тейкуча защо задава подобен въпрос девойката със зелени очи.
– И той те доведе дотук?
– Да – призна си съвсем откровено Тейка. – Трябваше ми дъртата вещица, за да ми открие камъчето, и той каза, че тя живее тук. Тук ли наистина живее дъртата вещица и къде е тя, ако можеш да ми кажеш?
– Дъртата вещица?! – девойката отново се разсмя с пълен глас и хвана корема си с две ръце, за да спре разтърсването му от смеха. – Ха, ха, ха! Дъртата вещица, казваш? Така ли ти каза Бо-Ян? Ха, ха, ха!
– Какво смешно има тук? – вдигна вежди Тейкуча.
Светлокосата изведнъж спря да смее на глас, запази само широката си усмивка и закачливо, ама наистина съвсем закачливо, запита:
– Бо-Ян каза ли на колко години е дъртата вещица и как изглежда?
– О, да! – отвърна Тейка. – Според него тя била на над петстотин и сто и пет години, а това означава, че наистина е много, много дърта. Даже в сравнение с баба, която не е чак толкова стара, но вече е май на… е, май на 74 години, ако нещо не бъркам. А баба наистина е много стара.
– И сбръчкана.
– Е, не чак толкова. Даже може и да не е сбръчкана, защото е моята баба и е хубава, защото я обичам. Според мен баба даже е много хубава, защото я обичам и тя си е моята баба. Дори ще ти кажа, че баба Гина, която живее отсреща и е две години по-млада от баба, е много по-стара, въпреки, че винаги ми дава разните му там круши, ябълки или други такива неща.
– А-ха! – кимна разбиращо светлокоската. – Значи, ако обичаш някого, той никога не остарява. Дори наистина да е много, ама много стар. Дори да е на сто и толкова си години.
– Ами, да – потвърди Тейка.
– Е – засмя се прекрасната девойка. – В такъв случай мога съвсем искрено и откровено да ти призная, че аз съм дъртата вещица.
– Да бе – изгледа я недоверчиво Тейка. – Дъртата вещица е над петстотин години, а ти си млада и хубава като фея. Няма как да си дърта вещица.
– Има – каза дъртата вещица, – защото аз наистина съм фея. И няма как да остарея, ако някой ме обича.
– Че кой те обича?
– Той – пак се засмя русокоската и посочи Бо-Ян, който продължаваше да лежи на тревата със смешно вдигнатите си крака. – Вече сигурно горе-долу петстотин години ме обича, но не смее да си признае или поне на едно гости да ми дойде. Много е смешен, нали?
–––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
* Детелин Вълков (6.10.1957 – 5.07.2012) е български журналист, поет, писател и преводач. Автор на книгите „Вселената“ (1996), „Общност и общество“ (1996), „Кой кой е в ‘Илиада’ и ‘Одисея’“ (1999), детските повести „Момо“ (2004) – издадена само в Гърция от издателство „Кедрос“, и „Теа и мързеливият магьосник Бо-Ян“ (2007). Преводач е на поезия и проза от английски и руски на много автори.
Поместеният тук откъс е от една от детските му книги – „Теа и мързеливият магьосник Бо-Ян“, посветена на дъщеря му Теа.
Още за и от Детелин Вълков може да се прочете тук, тук и тук.
- Защо не гласувам – истината и само истината
Чергар СТРАННИК, Neverojatno.wordpress.com
Защо не гласувам? Ще отговоря на този въпрос без да скривам от Вас и най-малките детайли от причините, довели ме до това отричано от едни, но логично според самия мен решение. Защо не гласувам. Защото им вярвам, на всички. А им вярвам, защото са хора като мен, които споделят моите желания. Защото живеем в демократична държава, държавата с най-много партии на глава от населението. Вярвам им на всичките – и на леви, и на десни, и на националисти, и на либерали, и въобще на всички избрали за свой път в живота призванието на политиката. Вярвам им защото имат обща цел, а именно добруването на нацията. Има ли значение тогава кой от тях ще реализира това добруване? Дали ще се присъединяваме към Европа или към Евразия? Какво значение има, щом всеки обещава, че ще се погрижи да живея добре? Че ще направи България стабилна икономически и независима политически държава, която да има своята тежка дума в световната политика.
Ако избера единия, ще обидя другия, а не съм такъв човек. Аз обичам всички, които ми обещават, че ще се погрижат за мен. И като гледам колко много желаещи има да се погрижат за моето светло бъдеще, ме обзема едно спокойствие, едно блаженство, което може да се сравни само с момента на прекрачването на райските врати. Не, не мога да гласувам, не и при тази избирателна система, която смята бюлетината, в която са задраскани всички квадратчета, за невалидна. Това е нечестно, та аз ги обичам всички, вярвам им и се прекланям пред тях. Те са ангели и бих бил истински неблагодарник, ако отбележа само един, а не засипя всички с тонове бюлетини.
Не гласувам, защото съм убеден, че на избори ходят само долни, гнусни, продажни твари, изпълнени с омраза към човека и любов към себе си. Хора егоисти, кариеристи, лицемери, търтеи. Хора алчни за почести и слава, за пари и власт, но само за тях, или в най-лошият случай и за тяхното обкръжение. Хора безбожници, неспособни на чиста вяра, хора, които със своят глас разделят за да владеят. Те всички отиват да гласуват и избират само един, за да всеят раздори в средите на политиците и да гледат след това неминуемия им провал в управлението на държавата. Тези хора отиват и гласуват с единствената мисъл, че по този начин ще дойде и техният ред да попаднат в избирателните списъци, и ще се доберат до управлението на държавата и нейните финансови средства. И те размътват главите на всички, на политиците и на простия народ; именно те, гласуващите, са виновни за дереджето на държавата.
Няма нужда да гласувам, нима някой е гласувал за Христос Спасителя? Или вярваш, или не, гласуването е безпредметно, обиждащо същността на човешката цивилизация, на човека като разумно същество. Хората са добри по начало и само гласуването ги прави зли, озлобени един срещу друг. Не гласувайте, вярвайте им. Те са плод на човешката еволюция, еманация на човешкият вид.
Колкото по-малко хора гласуват, толкова по-малко ще бъдат различията в политическите платформи и толкова по-стабилно управлението на държавата. Колкото повече хора гласуват, толкова по-голямо ще бъде разделението сред народа и сред управляващите. Не гласувайте, оставете ги да се разберат. Щом някой иска да управлява държавата, защо трябва да се месим в отношенията му с други като него? Още повече, че всички те искат да работят в наша полза. Оставете ги на мира. Те ще намерят най-доброто решение за бъдещето ви, а не вие с гласа си. Всеки глас е като клин в стъблото на държавата, разцепва я и я прави на трески.
И разни накичени с титли и звания персони, разни вечни телевизионни гости, до гуша втръснали на всички разумни негласуващи, отново и отново ще ме убеждават, че трябва да избера по-малкото зло! Млъкни, Сатана! Аз вярвам в тяхната доброта, а ти ми говориш за зло. О, червей гнусен, мислещ се за змия, изпълзяла на припек, спри своето съскане и се прибери в подземията да броиш парите си. Ти си злото, изпратено от дявола да подложи на изпитание моята вяра в хората, отправящи към мен различни политически послания. Ти искаш да избера за достоен един, когато достойни са всички; и то да го избера не защото е добър, а защото е по-малко зъл.
Защо не гласувам – защото е тъпо да избереш един, когато за теб искат да се грижат всички!
- Премиера на книгата „Българските царе Самуил и Иван Владислав имат живи роднини“
Писателят-изследовател Георги Генов и негови съмишленици от партията на македонските българи „Ванчо Михайлов – Радко“ искат да купят остров „Свети Ахил“ в Преспанското езеро, за да се върнат там костите на българския цар Самуил, които сега са в Солунския музей.
Инициативата ще бъде обявена днес, 30 септември, в галерия „Класика“ в София, по време на премиера на книгата на Генов за наследниците на цар Самуил – „Българските царе Самуил и Иван Владислав имат живи роднини“. Премиерата е с начален час 18.30, на ъгъла на улиците „Ю. Венелин“ и „Л. Каравелов“, където се намира галерия „Класика“.
Книгата на Георги Генов е подготвяна в продължение на 10 години в библиотеките на Харвард, Ватикана, Байрише библиотек и в Министерство на вътрешните работи на Италия. Авторът е член на италианската Академия по генеалогия, просопография и херадика.
- Ще се влюбвам във всяко утро
Илюстрация: Еvelin.blog.bg Любовта като ручей стича се.
Името ти нежно изписва.
Избуява страст… Тихо шепне.
Устните изгарят, спират в нощта.Колко много жадувам.
В слънчевия лъч губя се.
И се моля. Моля се.
Въздуха ми бъди. И светлината.Навсякъде сърцето ти усещам.
Лудо бие и докосват ме длани стоплени.
Без глас ще извикам.
И усмивката ти ще търся.Ще се влюбвам във всяко утро.
В косите ти сноп тъга разпилява се.
Празнотата ми тихичко пъдиш.
И луната пълна докосвам.Ще се влюбвам във всяко утро.
Като жерави политат копнежи.Нури Джурин
- Приказка за ламската държава
Лаокоон и синовете му в смъртна схватка със змея. Копие на знаменитото произведение на Александър от Родос, създадено през II в. пр.н.е. Имало едно време една малка страна, в която живеела една голяма и страшна ламя. Таза ламя имала много глави, много търбуси и много… каузи. Тя била направила така, че институциите в нейната ламска страна непрекъснато да имат каузата да възпроизвеждат удобни, некадърни, продажни и/или безотговорни министри, депутати и чиновници. Била виновна и за това, че независимата съдебна система непрекъснато имала каузата да съдопроизводства, независима от справедливостта. Както и за това, че въпреки многото политически партии, идеи и платформи, съществуващи в споменатата държава, тези партии имали каузата да възпроизвеждат по законен начин скараното със законността ламско статукво.
Ламята не изпуснала из поглед не само правителствените, но и неправителствени свои подопечни. Тези последните били толкова много, че засенчвали броя на политическите партии и на всевъзможните държавни агенции, взети заедно. Но високите граждански и политически ценности, за които казвали, че се борят всички, като ги канели за експертни речи по ТВ и радио студиа, им стигали, колкото да си сменят офисите от неправителствени в правителствени. Или, ако не това, да си намерят някой по-висок офис в чужбина.
Медиите в тази страна също имала кауза, подходяща за ламската държава, и тяхната хич не оставала по-назад. Те непрекъснато сменяли някакви неясни, продажни и съмнителни собственици с други, още по-продажни и съмнителни такива. В резултат на което били създадени такива медийни застъпници на обществения интерес и такива лъскави медийни сутеньори, че елитни компаньонки и магистрални труженички непрекъснато им завиждали и искали да станат като тях.
Разбира се в тази страна имало и граждани, които казвали, че не може така, тука има гражданското общество и то няма да се даде на ламските служби да го лъжат и заблуждават. И тези граждани имали кауза, която разбира се се състояла в това да се борят срещу корупцията, разрухата, непочтеността и несправедливостта, от които се хранела ламята. Но тази ламя вече имала толкова много глави, клонове и търбуси, че почти нямало как да не умреш от глад или да не избягаш далече, ако не си свързан никак с ламското тяло. Затова може би и гражданското общество вместо да расте, непрекъснато се самоизяждало в малки или по-големи групи по интереси. Защото я някое чревце от ламя неминуемо се показвало и сред чистите и невинни граждани; я онези, които не се били докопали до чревце, го придърпвали от онези, които вече били.
Всичко имало иначе в тази малка страна. И води имало, колкото щеш, но само за да се събират как дойде в язовири и рибарници, и да помитат по-лесно колкото се може повече къщи, хора и животни в села и градчета. И гори имало, колкото щеш, но само за да има дървета за сечене и по неизсечените още склонове, и за да не остане „дървения“ търбух на ламята по-назад от нейните търбуси, заложени в други сфери. И други природни богатства имало също в тази бедна, презряна страна – злато, сребро, мед и пр. ценни метали, но те служели само за да може ламята да има по-добри международни контакти и за това някои чуждестранни лами да се облажат и те, ако може, давайки разбира се каквото трябва на домораслата ламя.
„Не може повече така, не може…“ – жалвали се и протестирали недоизядените жители на ламската държава, които трябвало да сменят от време на време едни нейни публични глави с други, чрез свободни и демократични избори. И затова пред тях непрекъснато се появявали нови или пременени в нови партии юнаци и борци с ламята, които казвали, че ще й секат главите, и ще отърват онеправданите от многото й търбуси.
Всуе… Ламята всеки път си оставала цяла-целеничка, жива, здрава и добре преяла. Тя бъркала от време на време в някой от своите складове и трезори и изваждала от там някоя златна ябълка, която да хвърли на поредния голям юнак, който обявявал, че ще се бори с нея. И юнакът взимал дадената му от ламята златна ябълка, обикалял стъгди и мегдани, пъчел се и изричал огнени слова, почти като змей. А после и този юнак отивал нейде я в националния, я в наднационалия парламент, за да се бори там за правото на ламята да продължи да лапа чрез много си глави и търбуси, и да бълва огън по непослушните, ако въобще се намерели такива. Както и за да имат и юнаците по някоя златна ябълка за предизборните си масрафи.
„Но защо тази ламя е толкова силна?“ – казвали си понякога малкото останали незапленени от нея люде, които не били скочили под влакове, не били се хвърлили в язовири, не били се самозапалили пред фасадни ламски сгради, или не били отишли да се борят с ламите в други страни, които не били толкова силни и не всички блага и институции зависели от тях. Питали се те, питали се и не можели да се сетят, че ако те не са се предали напълно на ламята, то това е трябвало да направи някой от техните родители или близки, от техните съграждани или колеги, от техните съратници за справедливи каузи, от техните приятели и врагове.
Ламята била станала част от техните семейства и от техните професионални гилдии, от техните начини за оцеляване – за едни, или за безметежно угояване – за други. За да се преборят с такава ламя, те трябвало да намерят юнак, който да е по-силен от всичкия човешки страх, от всичката човешка алчност, от всичката човешко малодушие и стремеж за лесни облаги. Къде да го намерят този юнак, къде да го търсят? И кой ли юнак би могъл да се справи сам с ламя с толкова много глави и търбуси, ако няма и други юнаци с него, които да победят в себе и край себе си всичките изкусителни златни ламски ябълки, всичките ламски уловки по всичките ламски държавни, общински и НПО етажи, всичката ламска мощ и сила? Сила, която ламята била взела не само от техните роднини, приятели, колеги и съграждани, но в крайна сметка и от самите тях.
Имало ли въобще такъв юнак, който да се пребори с ламята, може би ще попитате?
Имало, и такъв имало, но той бил станал твърде невидим и слаб. На него никой не му давал нито златни ябълки, нито ефирно време по телевизиите, нито дори, понякога, и коричка хляб. Без него обаче била невъзможна щедростта на бедните да дават от малкото, което имат. Нито слабостта на богатите да не могат да продават душите си напълно. Без него не би останало нищо и от смелостта на смирените, да вършат работата на онези, които нищо не вършели, но все заемали първите места. Без него не би била възможна и глупостта на мъдрите, презрели лъскавата и жизненоважна прегръдка на ламята. Обаче този юнак, дето знае как да пребори ламята, мили възрастни, може да си иде и от децата.
Мариана Христова
- Приказка за Стълбата
Посветено на всички, които ще кажат:
„Това не се отнася до мене!“
.
– Кой си ти? – попита го Дяволът…
– Аз съм плебей по рождение и всички дрипльовци са мои братя. О, колко е грозна земята и колко са нещастни хората!
Това говореше млад момък, с изправено чело и стиснати юмруци. Той стоеше пред стълбата – висока стълба от бял мрамор с розови жилки. Погледът му бе стрелнат в далечината, дето като мътни вълни на придошла река шумяха сивите тълпи на мизерията. Те се вълнуваха, кипваха мигом, вдигаха гора от сухи черни ръце, гръм от негодувание и яростни викове разлюляваха въздуха и ехото замираше бавно, тържествено като далечни топовни гърмежи. Тълпите растяха, идеха в облаци жълт прах, отделни силуети все по-ясно и по-ясно се изрязваха на общия сив фон. Идеше някакъв старец, приведен ниско доземи, сякаш търсеше изгубената си младост. За дрипавата му дреха се държеше босоного момиченце, и гледаше високата стълба с кротки, сини като метличина очи. Гледаше и се усмихваше. А след тях идеха все одрипели, сиви, сухи фигури и в хор пееха протегната, погребална песен. Някой остро свиреше с уста, друг, пъхнал ръце в джобовете, се смееше високо, дрезгаво, а в очите му гореше безумие.
– Аз съм плебей по рождение и всички дрипльовци ми са братя. О, колко грозна е земята и колко са нещастни хората! О, вие там горе, вие…
Това говореше млад момък, с изправено чело и стиснати в закана юмруци.
– Вие мразите ония горе? – попита дяволът и лукаво се приведе към момъка.
– О, аз ще отмъстя на тия принцове и князе. Жестоко ще им отмъстя зарад братята ми, зарад моите братя, които имат лица, жълти като пясък, които стенат по-зловещо от декемврийските виелици! Виж голите им кървави меса, чуй стоновете им! Аз ще отмъстя за тях! Пусни ме!
Дяволът се усмихна:
– Аз съм страж на ония горе и без подкуп няма да ги предам.
– Аз нямам злато, аз нямам нищо с което да те подкупя… Аз съм беден, дрипав юноша… Но аз съм готов да сложа главата си.
Дяволът пак се усмихна:
– О, не, аз не искам толкоз много! Дай ми ти само слуха си!
– Слуха си? С удоволствие… Нека никога нищо не чуя, нека…
– Ти пак ще чуваш! – успокои го Дяволът и му стори път. – Мини!
Момъкът се затече, наведнъж прекрачи три стъпала, но косматата ръка на Дявола го дръпна:
– Стига! Спри да чуеш как стенат там доле твоите братя!
Момъкът спря и се вслуша:
– Странно, защо те започнаха изведнъж да пеят весело и тъй безгрижно да се смеят?… – И той пак се затече.
Дяволът пак го спря:
– За да минеш още три стъпала, аз искам очите ти!
Момъкът отчаяно махна ръка.
– Но тогава аз няма да мога да виждам нито своите братя, нито тия, на които отивам да отмъстя!
Дяволът:
– Ти пак ще виждаш… Аз ще ти дам други, много по-хубави очи!
Момъкът мина още три стъпала и се вгледа надоле. Дяволът му напомни:
– Виж голите им кървави меса.
– Боже мой! Та това е тъй странно; кога успяха да се облекат толкоз хубаво! А вместо кървави рани те са обкичени с чудно алени рози!
През всеки три стъпала Дяволът взимаше своя малък откуп. Но момъкът вървеше, той даваше с готовност всичко, стига да стигне там и да отмъсти на тия тлъсти князе и принцове! Ето едно стъпало, само още едно стъпало, и той ще бъде горе! Той ще отмъсти зарад братята си!
– Аз съм плебей по рождение и всички дрипльовци…
– Млади момко, едно стъпало още! Само още едно стъпало, и ти ще отмъстиш. Но аз винаги за това стъпало вземам двоен откуп: дай ми сърцето и паметта си.
Момъкът махна ръка:
– Сърцето ли? Не! Това е много жестоко!
Дяволът се засмя гърлесто, авторитетно:
– Аз не съм толкова жесток. Аз ще ти дам в замяна златно сърце и нова памет! Ако не приемеш, ти никога няма да минеш туй стъпало, никога няма да отмъстиш за братята си – тия, които имат лица като пясък и стенат по-зловещо от декемврийските виелици.
Юношата погледна зелените иронични очи на Дявола:
– Но аз ще бъда най-нещастният. Ти ми взимаш всичко човешко.
– Напротив – най-щастливият!… Но? Съгласен ли си: само сърцето и паметта си.Момъкът се замисли, черна сянка легна на лицето му, по сбръчканото чело се отрониха мътни капки пот, той гневно сви юмруци и процеди през зъби:
– Да бъде! Вземи ги!
…И като лятна буря, гневен и сърдит, разветрил черни коси, той мина последното стъпало. Той беше вече най-горе. И изведнъж в лицето му грейна усмивка, очите му заблестяха с тиха радост и юмруците му се отпуснаха. Той погледна пируващите князе, погледна доле, дето ревеше и проклинаше сивата дрипава тълпа. Погледна, но нито един мускул не трепна по лицето му: то бе светло, весело, доволно. Той виждаше доле празнично облечени тълпи, стоновете бяха вече химни.
– Кой си ти? – дрезгаво и лукаво го попита Дяволът.
– Аз съм принц по рождение и боговете ми са братя! О, колко красива е земята и колко са щастливи хората!
Христо Смирненски
––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
Бел.ред.: Известната творба на Смирненски „Приказка за стълбата“ е отпечатана за първи път през 1923 г. През същата 1923 г. той умира, ненавършил и 25 години.
.
- Автограф от морето
Снимка: Импакт прес груп .
Седя и гледам варненския залив.
Едно разбрах от синята му глъб –
морето може да не те погали,
но няма и да те удари в гръб.То може за секунда да те глътне.
Да ти вгорчи деня със присмех лек.
В морето всеки жив човек е пътник.
А пътникът – безсмъртен е! – човек.И – някак си солено ми излиза,
но вярвам му – в енергиите Ци! –
то живите облича с бяла риза.
И – в черна риза! – скъпи мъртъвци.От вълнолома, що вълните връща,
попивах древна мъдрост мълчешком –
с доверие да влизам в чужда къща,
додето с обич тя ми стане дом.Морето пише простите ми рими.
Не помня? – май не му благодарих,
че с клечица на плажа позволи ми
да се подпиша и под този стих.Морето някой ден ще ме приеме.
Ще бъда кораб, врязал се във риф! –
събрал в едно пространства, шепа време,
в които аз бях истински щастлив.Валери Станков
13 септември 2014 г., Варна
––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
Валери Станков е роден в гр. Варна през 1956 г. Завършил е Шуменския университет. Работил е като учител, общински служител, шофьор на такси, моряк, нощен пазач, редактор на литературния алманах „Простори“, репортер в програма „Море“ на РТВЦ – Варна и във в. „Черно море“ и др. Бил е управител на ИК „Галактика“, директор на университетско издателство и др.
Станков е автор е на над 20 книги с поезия, белетристика и публицистика. Носител е на национални и регионални литературни награди.
- Цветан Бошев, Родови одисеи
Стихотворения от книгите на Цветан Бошев „Нашата пасмина“ и „Любвоежбина“
Цветан Бошев. Снимка: Liternet.bg Цветан Бошев живее в Йоханесбург, Южна Африка. Автор е на стихосбирките „Господ в плевника“ /1998/, „Перо от човек“ /2011/, „Нашата пасмина“ и „Любвоежбина“ /2012/.
Стихотворенията, включени в тази публикация, са подбрани от Георги Николов.
––––––––––––––––––––––––––––––––––-
.
РОДОВИ ОДИСЕИ
Пращи по заран оня сладък студ над селото,
фигурки ръбати каканиже блеенето на овцете,
сякаш самият Хенри Мур в обора е приседнал
да акушира спарените им гърла с ръцете си.В яслите се ражда поредният креслив Христос,
сърп ръждив прерязва пъпа му небесен;
Архимед се щура под сайванта да намери лост;
и да го найде, дворът ще остане непреместен.На баба й се счува яден дядовия глас в ясака,
попски круши брулили са циганьорите със сопа;
той – тръгналият на гурбет и незавърнал се в Итака;
круши са сълзите й, а тя – примряла Пенелопа.Нечакан, аз си ида от далечната мъгла,
в която тънат хладните небостъргачи,
целувам пребрадената й сребърна глава
и сядаме да си попеем и да се наплачем.НЕДОЗАКЪРПЕН
Все урболешката съм тръгвал към любови,
неструващи на черния пиперец щипката,
сега, когато скъдно е да се сдобия с нови,
нещо ми е шугаво и хлаба ми е пипката.Продължавам с поглед да замахвам напосоки,
тела да жъна, неоставящи и мимолетен спомен,
приемайки ги, като продаваеми на борса стоки,
оплатими с липсващ грош от джеба ми проломен.Какво не бих дал в солта ми да оставят стъпки,
да ме дамгосат с желязо, горещо до червено,
да съшивам с тяхна кожа торса си на кръпки
и да ми е едно такова дълбоко, ширно, извисено.УТЕХА
Вратата в полето е предварително инсталирана
и над реката мостът издупен в подмоли занича;
Тъй че душите ни, ако не бяха инкриминирани,
да се президат щяха по терк на Уста Кольо Фичето.Ако е било речено и чудесата се бяха пръкнали –
градините, виснали по дизайна на Семирамида;
разклюкарили биха се сфинксове млъкнали
на живота за миналото и от що в нощвите симидабъка преди пещта, щяхме да разберем отчасти;
как да се раждаме и да мрем, без да питаме,
как да се сподобяваме с дефицитното щастие,
без да си пречим с лакти и с нозе да се ритаме.Ако не беше мъзгата Божия толкоз завоалирана,
щяхме да си песновничим и да си танцуваме,
навлекли резервна братска риза, пандизно раирана,
с утехата – на богопомазани да се преструваме.МЕРАКЛАНДИСВАНЕ
Брези облаците тежнеят
върху клепките й босилкови,
пращи руното й и вее
лъх на бъзуняк и полски билки.Месечина гложди мъжеца ми,
с яд медовити духа ми услажда;
блейва повик, сърцето ми сеца,
пепели му оджака, буни сажди.Селски коч съм сега, водете ме
да заклещя овчицата на върл дарак;
ближа каменна сол, но крепете ме –
да не ида курбан от прекален мерак.РЕТРО ТАНДЕМ
Там някъде горе зад хвърлея
майка и татко седят на пластмасови тарги.
От телешки ребра и свински глави обират
плячката пенсионерска с наострени лъжици от алпака.Делят ни, мътни като боза, шихти от вечност,
надраскани с крясък на есенни гарги.
И амбалажни хартии, проснати вместо пране,
да пазят от слънчевите набези мръвката.Великден е било, било е Рождество.
Как без най-вкусните наденички
и нетабуто на тубата с блещукащо вино от афуз,
дето сега му викат болгар, ама вече го няма?Такива ги мислят и ги говорят тате и мама и още какви ли не,
там някъде горе зад хвърлея, зад шихти от вечност.––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
Корица на книгата „Нашата пасмина“. Снимка: Кnigosviat.net „В лицето на Бошев езикът е намерил един предан посланик, един пилигрим в беневреците на българската реч, защото поетът е този, чрез когото езикът живее най-истински, и езикът е този, чрез който поетът престава да е самотник и страдалец, а се превръща във всеки рупор на мирозданието в неговата най-самопознавателна част – словесното величие.
Прочетете тази книга на метежния поет Цветан Бошев – макар дошла от Африка, тя е толкова българска, че чак смъди на взорите“. /Бойко Ламбовски за „Нашата пасмина“, Вook.store.bg/„Уникален, автентичен, със собствен стил и самороден лирически изказ – тези определения по отношение на поета Бошев ни най-малко не са пресилени. И неподписани, стиховете му не биха били сбъркани от познавачите с ничии други. Малко закъснелият му с оглед на българската традиция поетически дебют (първата си книга „Господ в плевника“ (1998) авторът издава на 49-годишна възраст) му дава предимството на зрялата творческа мъдрост. При Бошев няма случайни неща. Последните му две поетически книги – „Нашата пасмина“ и „Любвоежбина“, издадени в края на 2012 г., имат антологиен облик и представят автор с концепция. Това са книги промислени и цялостни, в които „понасъбраното“ е организирано около един основен сюжет, който ризоматично се разклонява в по-малки сюжетни линии. Бих определила „Нашата пасмина“ като книга за Пътя, за параболата на живота – от родовите корени и пролетните надежди до есенната резигнация в далечната „обратна земя“ сред „хабубите пустинни“; от поривите и възторзите на младостта, през крушението на бляновете, до страданието и самотата.“ /Цветанка Атанасова, из рецензия в Liternet.bg/
- Когато чуждата земя те приюти
Когато чуждата земя те приюти
и ти даде това, което родната не иска,
къде ще бъдеш по-щастлива ти –
във новата или във старата родина?Когато слънцето изгрява и край теб
е всичко толкова красиво и спокойно,
ще идват мислите ти във объркан ред
и да направиш избор ще е невъзможно.Когато се завръщаш у дома,
във оня дом, където детството ти мина,
ще търсиш в спомените таз земя,
където и тревите те познаваха.Но само бурените, избуяли там
и задушили крехката тревица,
ще бъдат господарите, а ти
ще бъдеш гостенката от чужбина…Ще бързаш да се върнеш – там, далеч
където чуждата сега те иска,
и в своето завръщане ще разбереш,
че щастието е където се почувстваш истинска.Райна Недялкова
––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––-
Райна Недялкова в студиото на предаването „Облаче ле бяло“, април 2012 г. * Поетесата Райна Недялкова е родена в Бургас. Живее в Чикаго от 2005 г.. Тя е човек с активна гражданска позиция и отдаденост на каузата за съхранение на българския дух и език зад граница.
Г-жа Недялкова пише стихове от дете. Първата си книга, „Водопадът на времето“, издава през 2004 г., преди да емигрира. В следващите години издава още поетични книги – „Огън върху лед“, „Ще разтопим леда“ и др., които са представени в Чикаго. Тя пише и приказки в стихове за деца, на български и на английски, за децата на българските емигранти. Част от тях са издадени с илюстрации, нарисувани от самите малки читатели по съответните приказки.
- Билярд с демократични мозъци
Днес, 25 години след началото на демокрацията, българите живеят по-зле, по-несигурни са за утрешния ден, измират демографски, търпят етническа криминална престъпност, не виждат перспектива… И се появява вечният шопски въпрос: оти ги ручахме жабетата?
Големите жабета – 17
Преди 1989 г. си мислехме, че тогавашната идеология промива съзнанието на хората.
След онази паметна година постепенно разбрахме, че „промиването на съзнанието“ тогава е било детска играчка в сравнение със сегашното.
Демокрацията превръща мозъците на хората, повярвали в нея, в нещо по-гладко от билярдни топки. Който не вярва, може да влезе в дискусия с някой убеден демократ …
Гьобелс ряпа да яде.
Това донякъде обяснява защо все още толкова много хора вярват в “демокрацията“ – независимо, че тази система само за 200 години успя да съсипе съвременната западна цивилизация, изградена с усилията, волята и кръвта на западноевропейците в продължение на 1500 години, и днес я превръща в афро-азиатски бантустан под лозунгите за „толерантност“, „мулти-култи“ и т. н.
Главна роля в този процес се пада на демократичната пропаганда, която превръща човешкото мислене в билярд на съвършено полирани и лакирани мозъци.
Предлагам ви откъс от Глава 11 – „Как зомби-демократите надминаха комунистите“, на „Демократура или Диктатура на демокрацията“…
„Също пример за такова пригаждане (но тук едва ли е уместно определението „блестящ”) е съдбата на Горбачов – за когото днес остана жалката участ на храненик на бившите си идеологически противници, възнаграден за отстъпчивостта (или за глупостта си!) с малко, скромно замъче в баварските Алпи и модерен туристически комплекс за дъщеря му в подножието на атинския Акропол. Именно нему принадлежи най-кратката и най-синтезирана оценка на собствените му катастрофални „реформи”, обозначени с прочутия термин „перестройка”. В едно интервю през март 2010 г. журналист го попита:
– Михаил Сергеевич, излъгаха ли ви американците?
Той мълча дълго и отговори съвсем кратко:
– Излъгаха ме.Какво да се прави… Бил си глупак – излъгали са те. Както казва още преди 2 хиляди години един от най-блестящите военни мислители на всички времена, Сун-дзъ: „Тежко на излъгания”.
Затова комунистическата диктатура загуби конкуренцията с демократичната – поради ограниченост на мисленето. Ограниченост в мащабите на замисъла. Съответно – ограниченост в манипулирането на съзнанието на отделната личност и на обществото.
Именно в манипулирането на съзнанието демократите надминаха тотално комунистите – и затова ги оставиха на бунището на историята.
Демократите издигнаха манипулирането на съзнанието до следващата, много по-висша степен, която сполучливо може да бъде определена с метафората „зомбиране”.При комунизма голямата част от манипулираните съзнаваха, че са манипулирани. Така манипулацията неизбежно и по принцип се проваляше – просто никой не вярваше в сервираните му манипулативни тези. Робите на комунизма съзнаваха, че са роби. Нямаше как да им бъде внушено, че са свободни.
При демократите обаче по-голямата част от манипулираните не съзнават, че са манипулирани. Така манипулацията се развива до следващата си степен – да я наречем зомбиране.
Робите на демокрацията не знаят, че са роби.
Идеалните роби – които си въобразяват, че са свободни и затова са готови до фанатизъм да вярват, че тяхното робство е тяхната свобода.
Точно по Оруел: „Робството е свобода”.
В сравнение с демократите комунистите манипулираха в доста ограничена степен съзнанието на „масите”, според собствената им терминология. Просто колкото с цел да се предотвратят помисли за открити бунтове. А който повярвал на красивите идеи – повярвал. Както се казва: няма лошо. Затова и за комунистическите агитатори и пропагандисти нямаше особено значение дали някой вярва на това, което пишеха и говореха – важното беше хората да се преструват, че вярват. Да бъдат принудени да се преструват, че вярват.
И бяха принудени. Преструваха се. Но това, разбира се, не можеше да продължи вечно.
Затова накрая всичко стана на бъзе и коприва…За разлика от комунистическата манипулация на съзнанието, която именно поради факта на изоставане във времето (все пак се е появила на историческата сцена доста по-късно след демократичната манипулация) беше ограничена по интензивност, период и обхват, пропагандата на демокрацията се стреми към тоталност и всеобхватност.
За демократичните манипулатори далеч не е достатъчно, както за комунистическите, да потиснат възможна съпротива. За демократичното манипулиране на съзнанието е много по-важно да не допусне въобще да възникне мисълта за съпротива.
Разбира се, за тази цел не може да се залага само на заплашителните, силови методи, нито на очертаването на прекрасни, но смътни и неясни перспективи, каквито тактики избираха обикновено комунистическите идеолози.
Не. Демократичните манипулатори на съзнанието избягват основната грешка, допускана от комунистическите им колеги (допускана по необходимост, трябва да отбележим – та какво друго можеха да предложат?), и въобще не внушават, че там някога, в далечното светло бъдеще внуците и правнуците ще живеят в построения земен рай.
Това отдалечаване на красивата илюзия в далечното бъдеще наистина е генерална грешка.
Демократичните манипулатори внимателно я избягват и внушават, че човечеството (или поне „просветлената”, сиреч демократизираната, част от него) вече живее в този земен рай. Единственото, което има да се пооправи още от великолепния строеж, са някои дребни подробности: да се премахнат такива отживелици като независимостта на държавите, да изчезне семейството, да се иронизират и подиграят такива вехти идеи като патриотизъм – тоест обичта към родината, да се заличат различията между мъжете и жените, религията да бъде осмяна и захвърлена (само християнството, разбира се, да не си помислите, че всички религии?!).
И когато се случи това, когато всички станат наистина равни, като вече все по-силно се внушава идеята под термина „равни” да се подразбира „еднакви” – тогава в глобален аспект ще се постигне някаква прекрасна хармония, която всъщност вече била почти постигната в т. нар. „демократичен” свят.
Идеята за равенството, естествено, е основна в демократичната манипулация. Вече отбелязахме, че обичайният похват на манипулаторите в отговор на резонната забележка, че де факто не всички са равни и не е възможно да бъдат равни, е да заявят, че под „равенство” се разбирало само равенство пред закона – а за всичко останало се предоставяла пълна свобода на индивида да се развива както намери за добре. Тоест, за всичко останало индивидът се оставя на законите на джунглата.
Дребната подробност, че и пред закона не всички са равни, защото няма как да е равен някой, който може да си позволи адвокат за десет хиляди долара, с друг, разчитащ на служебен защитник, се подминава като несъществена; впрочем, такова подминаване на «несъществени» подробности, характерно някога за комунистическата пропаганда, е взето изцяло на въоръжение и от демократичната.
Актуалният, злободневен проблем на демократичните манипулатори обаче, който те сега, в този исторически момент, трескаво се опитват да решават, е, че идеята за равенството буксува и по друга линия: веднъж изравнени, дори само пред закона, даже само с всичките условности на фактическото неравенство пред същия този закон, по-нататък вече хората не може да бъдат манипулирани с внушението, че е необходимо още равенство.
Колко „още”?
Докога? Нали отдавна вече всички сме равни?
По този начин основата, фундаментът на демократичната манипулация – прословутото „равенство”, губи значението си, деактуализира се, не може вече да бъде използвано като аргумент.
Ето защо на преден план веднага след рухването на комунизма излязоха малцинствата.
Беше спешно необходима нова идеологическа платформа – старата с борбата срещу ужасния комунизъм просто вече нямаше как да бъде приложена; е, освен срещу Китай и Северна Корея, но те са далече, пък и китайците стават все по-силни и с тях трябва по-внимателно…
Затова сега масово се пласира манипулацията, че все още има хора, които не са достатъчно „равни”, които нямат достатъчно права, както останалите – и това са т. нар. „малцинства”. Без значение какви: етнически, религиозни, расови, педераси и лесбийки и пр., и пр. Естествено, гузно и неловко се заобикаля проблемът, че след като и без това вече всички са равни, то, ако се дадат на «малцинствата» допълнителни «равенства», всъщност така те получават не изравняване (което веднъж вече по презумпция се е състояло още с раждането на отделния човек) – а привилегии. Както и, че по този начин се дискриминира мнозинството от хората, които не принадлежат към „малцинствата”. Именно използването на теорията за „дискриминираните малцинства” издава и насоката, която ще следва и занапред демократичното зомбиране на съзнанието – все по-нататъшно разделяне, раздробяване на обществото на отделни части и насъскване на тези части една срещу друга; напълно според старата забележка на Русо, че демокрацията е общество, основано върху вътрешни конфликти и междуособици.
Такива висини на манипулацията, превърната в зомбиране, като например внушението, че е нормално да се женят (или как да се нарича въпросното действие: мъжат, мъжоженят, женомъжват?!) мъже с мъже и жени с жени определено не бяха достигани от корифеите на комунистическата идеология.
Да не говорим пък за свобода както в щата Тексас: там човек да може да се ожени за животно. Сега обмислят да се разреши законово и женитбата на човек с предмет. Интересно ще е, нали: жениш се за прахосмукачката си и й прехвърляш контролния пакет акции от фалирала фирма. Пък тя после да се оправя с кредиторите…
И със сигурност на външния министър на СССР никога не би хрумнало да провъзгласи, че основен приоритет на външната политика на съветската държава ще е защитата на правата на хомосексуалистите – каквато декларация направи държавната секретарка на САЩ Хилари Клинтън, която явно освен това ще остане в историята и с радостното си подскачане пред телевизора при гледката на зверското убийство на Кадафи.
Именно в достигането на такива шеметни висини на зомбиране на съзнанието демократите определено и категорично надминаха комунистите“.
Това беше откъс от Глава 11 – „Как зомби-демократите надминаха комунистите“ на моя роман-есе „Демократура или Диктатура на демокрацията“. Ще се радвам, ако съм предизвикал интереса ви към него.
- Водка, водка…
Разказ от Алекс Болдин
.
Илюстрация: Personalexcellence.co Тая песен не бях я слушал. За нея ме светна Киро и по-точно неговия внук, Кирчо. Ще ме питате кой е Кирчо? Ами и аз не зная, защото не го бях виждал никога, а само бях чул от дядо му Киро, че харесвал тая песен. И понеже пустият му Киро все не може да обяснява добре, двамата с него дълго време спорехме, същата ли песен е била или не? За да уточним прецизно нещата, изпробвах най-съвременния и сигурен начин.
Седнах край служебния му компютър и дръпнах в интернет един Гугъл. Ако не ви е ясно, що за животно е тоя Гугъл, ще ви поясня, че това е една майсторски направена програмка, която те хвърля там, където поискаш. Та дръпнах аз Гугъла, а той ме хвърли към Ютуб. Това пък е един чудесен сайт, пълен с най-силни емоционални неща, за познавачи. Пълно е с филми и със свирки. Щипеш си от него чалгата, щракаш си пръсти и се подрусваш. Кеф!
Пощипвам аз парче след парче, а Киро слуша компетентно и казва:
– Не е тая! Май мязаше на нея… Абе, не съм сигурен…
Най-после, при една песен се усмихна като печена тиква пред Архангеловден и викна:
– Те тая е!
Беше хитът от световното първенство по футбол в Южна Африка. Аз нали не съм го гледал това световно, защото когато го даваха по телевизията, все се въртях около доматите в парника да ги поливам, за да не увехнат. Доматите узряха, обаче момчето изпусна най-важното, откриването му и песента на Шакира. Куцо и кьораво гледа това откриване и си свиркаше тая песен, само аз не.
Пуснах аз клипа с Шакира, врътнах копчето на колонките докрай, а Киро само това чака. Ухили се, защрака с пръсти, заохка, цъфнаха му всичките железни коронки в устата и заромони като силно вино от дъбова бъчва:
– Те тая песен ми иска внукът! Точно тая песен!…
– Сигурен ли си? – питам го.
– Напълно! На пет годинки е, ама като я чуе, спира му дъхът, ококорва се и вика: “Деде, намери ми я цялата и чиста, че записо не е добър!” – Та това ми е задачата, да му намеря тая песен. Как й е името?
– Тук пише – „Вака, Вака”! – разчитам с труд латинския надпис. – Я ела да видиш!
– Абе, ти да не си глух?! Каква „Вака, Вака”? Мацката пее „Водка, Водка”, сякаш знае какво обичам най-много? Ех, мааму стара!
Вторачваме се с Киро в монитора, а пейзажът в него е супер. Някакви изпотени момчета бухат гол след гол във вратата, тъкмо за заплеси като нас. От време на време се появява тя, Шакира – облечена с африканска поличка от трева. Фръцка дупе, плези езиче, вдига ръце и щрака с пръсти. Бреех!!
Ще питате, какво последва? Ами започнаха моите истински мъки. Тая песен по принцип трябваше да бъде слушана на касетофона в личния му автомобил. Той пък бил стар и не можел да свири МР-тройки. Значи песента трябвало да се презаписва с някаква програмка, която да ги прави да се слушат. А кой ли ще ги намери тези програмки – естествено моя милост, която в очите на Киро е големият спец по тия неща.
Да не ви разправям, че това трябваше да стане в работно време и то така, че никой да не разбере.
Нямаше начин! Разбра се! Разбра го Мони, моят колега по стая. Седя си аз край старата машинка, която по незнайно какви причини някои наричат не бракма, а компютър, и конверсирам файлове. Тъкмо започна един, и Уиндоуса забие. Песента секва, а Мони, който си уплътняваше работното време с кръстословици, трепва, вдига поглед от вестника и напрегнато очаква продължението.Работата я свърших перфектно. Всичко стана като по ноти. Записах песента на един диск и тъкмо да свършим с цялата процедура, когато пустата ми уста се изпусна, та каза, че могло да се запише и видео, а не само аудио. Нали съм си фуклив и предварително не бях преценил какъв таралеж си слагам в гащите. И се започна… Направих един файл, записах го на диск, връчих диска на Киро.
Вечерта ми звъни по служебния телефон и цъка. “Не става наборе! Файло не тръгва на дивидито!”
Връща ми диска, а аз правя втори файл. Пиша го на диска и пак му го давам. “Не става наборе! Не тръгва!” И тоя фокус се повтори поне 5-6 пъти.Мони, който слушаше мелодията от тонколонките на компютъра, по едно време взе да си я подсвирва. Спра аз мелодията, а той продължава нататък, сякаш е неин композитор, мааму стара. На третия ден аз самия започнах да си я подсвирвам. Звъни ми Киро и се накашля:
– Абе наборе, едно дете ще направи тоя файл, а ти не можеш!
Какво да му кажа? Трябваше да го лъжа с най-добре подбрани технически термини.
– Стандартите във видеофайловете Кире, са милион. Аз знам ли, кой стандарт ще лепне на твоето дивиди?
– Не можеш си и това си е! Признай си!
Като каза това, а мен ме преряза нещо хей тук, под лъжичката.
– Аз, ли?! – викам му не мога? – Моята ловджийска хрътка Кина, ушите на мечка няма да може да изяде, но аз файла ще направя!
И така нататък и така нататък, докато не дойде от шефовете на фирмата заповед за нова щатна схема. По принцип, подобен род измислица я прави единствено Киро. Поради тая причина той три дни и три нощи не мръдна от стола. Компютърът му запуши от служебна работа, а съзнанието му временно се отклони от болната тема. Именно тогава успях да си поема дълбоко въздух. Още не бях издишал и ми звъни служебният телефон в стаята.
– Ела – казва – за една минута, да видиш нещо! – поканата беше от Киро.
Отидох аз при него, ама гледам пред вратата му снове нервно някаква мадама, захапала цигара. Крачи насам-натам тя и от време на време дръпва от цигарата, сякаш жаден пияница пробва неотлежал самоток. Минах край нея и влязох. С влизането погледът ми фиксира едно дребно хлапе с широко учудено лице. Мадамата била неговата мама. Погледът му бе ококорен, а очите изпъкнали като копчета. Втренчи се в мен и не смее да се мръдне, сякаш вижда ламя в свирепа фаза на глад.
– Това е Кирчо! Прилича ли на мен? Внукът ми, бе! Я дай, деде, ръчица на тоя спец по файловете!
Чак сега загрях интригата на моя набор. Беше довел внука си, по-точно дъщеря му го бе довела, за да ми покаже за какъв фен на Шакира иде реч. Моя милост, естествено демонстрира пълна симпатия. Стиснах меката ръчица на детето и го попитах, дали имат на село магарета? Каза, че нямат, и че това е голяма отживелица, но пък имат интернет клуб. Казах “Браво!” и “Натам отива светът!”. После седнах зад клавиатурата на Кировия компютър и сложих диска с видео-приказките в сидито. Кирчо го бе донесъл, за да видя, аджеба, какъв е тоя пусти файлов стандарт, който свири на дивидито без грешка, а аз не мога да му се сетя.
– Сетих се! – викнах с голям ентусиазъм. Та това си е оня прост стандарт, с който почна цялата видео галимация преди 15-на години.
– Е-е й, ученио! Е-е, сега няма ли да догодиш файло?
– Ще стане! – обещах, пъхнах в джоба си диска със записите на Шакира и се оттеглих с видео достойнство.
Разбира се, след половин час файлът беше готов и то на пустия му дивиди стандарт, ама така и не можахме да го чуем, защото от фирмата позвъниха на Киро да прави нова щатна схема.
Това продължи още три дни и три нощи. Аз се смилих към моя набор и три дни и три нощи му носих сандвичи с шунка и пържени картофки от близкия магазин нонстоп.Ще питате, какво стана по-нататък? Ами стана съвсем нормалното. Аз, Мони и Киро станахме фенове на Шакира. Понеже, в нашата стая, винаги свири, чрез интернет, радио N-Joy, то в момента, когато свирнеше песента „Вака, Вака”, а тя свиреше поне по десетина пъти на ден, от прозореца на нашата стая и от стаята на Киро гръмваше мъжки хор от дрезгави гласове, „Водка, Водка”! Хей, „Водка, Водка”!
Тия дни Мони, жичкаджията на фирмата, го викнаха за един ремонт в Зверино. Отишъл той, оправил на поделението токовете, а на връщане го возили за по-пряко през Бов. Така го возили, та чак настинал и му се схванал вратът. Влиза през вратата, опитва да се обърне към мен, ама заедно с главата му се обръща цялото тяло.
– Какво е станали с теб, бе Мони? – питам загрижено. А той изхълцва и ми казва:
– Не ме питай, ами бръкни в долния шкаф, там, където са бушоните и теловете. Зад велпапето има половин бутилка водка. Извади я и ми разтрий врата.
Извадих аз бутилката, отпих един гълток, ливнах на длани и започнах. Разтривам, а после барабаня с пръсти. Така правеше баба ми навремето, Бог да я прости! Това занятие продължи до оня момент, когато по радио N-Joy започна оная нашата песен. А ние, горките, само това чакахме. Подавахме си бутилката един на друг, отпивахме по гълток, а после с едни дебели гърла заизвивахме: Водка, Водка! Водка, Водка!
Не бяхме и усетили, че външната врата била хлопнала. Видяхме само как се отваря вратата на стаята и главата на шефа надниква вътре. Той ни погледна недоумяващо, поусмихна се невинно, после зададе съвсем резонния си въпрос:
– Какво става бе момчета?
Мони хлъцна изненадано, опита да скрие бутилката зад гърба си, а сетне с храбър, изтънял гласец заяви:
– Не е това, за което си мислиш, шефе!
Моя милост, за да затвърди неговата сентенция, уверено и тържествено го подкрепи:
– Разбира се, шефе! Не е това, за което си мислиш!
- „Курвалан Фешън Интернешънъл” представя
Карикатура: Анатоли Станкулов Пак имаме повод за гордост. Отново ни спрягат в чуждия печат. В последния брой на фамозното издание „Курвалан Фешън Интернешънъл” ни хвалят. Водещи специалисти в международния курвообмен не спират да ни дават пример. Бегло се споменава нескопосания австрийски опит да изпъкнат с едни косми напред, уреждайки тяхната Кончита Вурст на Евровизията. Изреждат се набързо няколко европейски и задокеански мъжки и женски курви и в крайна сметка авторите на материала напълно се отдават на родното производство на шаврантии.
Специално внимание се обръща на българските управляващи. С потресаваща упорита повтаряемост през последните 25 години всяко ново българско правителство „наказва” управлявалите преди тях. Справедливост и възмездие, прокурори, съд, люти закани и заплахи и… нищо. Като мине малко време, се оказва, че всички заедно, и нови, и стари, продължават дружно да грабят. Подчертани са заслугите на виртуозните солисти:
Сергей Станишев – радетелят за социална справедливост между социалните милионери около него и социално слабите български граждани, гърчещи се в мизерия, незнаещи с какво да платят безумните сметки за ток, парно, вода, телефон, храна, лекарства…
Бойко Борисов – изкусителният обещавач на справедливост и „страшилище” за олигарси и корумпирани магистрати. Как само щеше да им развали заменките за 8 млрд. лева, как само щеше да ги накаже… Щеше.
Ахмед Доган – раздавачът на порциите. Докато защитава правата и свободите на бедните български мюсюлмани, за една нощ изпива едномесечния разход за храна на цяло село.
Експертите от „Курвалан Фешън Интернешънъл” не пропускат никого. Тук са и царят на приватизацията-грабеж Иван Костов, който без да се гнуси, в академичен стил мъкне дисаги с подкупи насам-натам, натам-насам и така – чак до Драгалевци. И царят на оправячите за 800 дни – Симеон Мадридски, велик почитател на държавни гори и резиденции. За върховни постижения в пачавретинското изкуство са наградени с особено внимание Волен Сидеров и Яне Янев. Неподражаемите салтоморталета, флик-флаци и турбулентни извивки на гъвкавите им тела и езици спират дъха. Способността им да „уволняват” и едновременно с това да облизват „уволнения” е неподражаема и втрисаща.
В категорията новоизгряващи звезди на курвосклона почетното първо място е отредено за майстора на дудуци Николай Бареков. Поел най-доброто от пластичните Яне и Волен, преминал през всички форми на поливки, навеждания, наколенки и надупвания, съчетани с гръмки обещания за операции „чисти крака”. Никито надмина себе си. Сега пък щял да изтегли от прокуратурата собствените си сигнали срещу ирландската пастирка – Роската Плевнелиев, който поради недоразумение ни се води и президент. Изтегля ги, ама не защото не е истина, че Плевнелиев е част от бандитската шайка ДОПГ (държавна организирана престъпна група). Не това е причината. Чрез безсмисления акробатичен номер (кривосъдниците и без това заявиха, че президентът е недосегаем), Бареков отново протяга език към генерала-мутра. Нали Бойко Борисов назначи палавата пастирка. Време е за нови врътки. Парите от финансовата пирамида КТБ свършиха. Ангелите закономерно изоставиха „Наглостта без цензура”. Джамбазки и ВМРО се врекоха на нов господар. А Славчев се върна на улицата, макар че тя – улицата вече не го иска. И вождът на дудуците, ще не ще, трябва да се подслони за пореден път в потната мишница от Банкя. Туй-то!
По-нататък статията продължава с радостната новина за нас, че от „Курвалан Фешън Интернешънъл” са решили да преместят централата си в София. Това си е чисто признание за качеството на нашите родни разпоретини. Как да не се гордее човек?
Ивайло Зартов,
6 август 2014 г.
- Премиера в София на книгата „Нож“
Книгата на Ивайло Зартов „Нож“, за чието излизане вече информирахме читателите (вж. тук), ще бъде представена на 10 септември т.г. от 18.30 часа в книжарница „Гринуич“ в София, бул.“Витоша“ 37 (на ъгъла с ул. „Солунска“). Книгата е издадена от издателство „Симолини“. Съставител и редактор на сборника с публицистични и сатирични текстове е Катя Донкова.
На премиера желаещите да си купят книгата, ще могат да си купят екземпляри от нея с автограф от автора, които са разписани предварително. Възможно е и самият автор да присъства на премиерата, ако от Министерството на правосъдието му разрешат това.
.
Първоначално бе предвидено и почти уговорено премиерата на тази книга да се състои в една от книжарниците на „Хеликон“ в София, но собствениците на тази издателска и книгоразпространителска верига, приели първоначално книгата на Зартов да се презентира при тях, впоследствие отказват, без да посочат никакви конкретни причини за това. Изглежда, че някой е „посъветвал“ тези собственици да не организират премиера точно на тази книга и да не я рекламират при тях. Може би затова те са отговори накрая на съпругата на автора, която е съставил и редактор на „Нож“, че можели само да я разпространяват в търговската си верига, но без да я рекламират и без премиерата й да се състои в тяхна книжарница.
След този отказ е уговорена премиера в друга книжарница, а именно книжарница „Гринуич“. Книгата ще се разпространява от „Букборд“ ООД и книжарници „Приятели“. Та вече може да бъде поръчана и закупена чрез Sokrat.bg.
ЗА АВТОРА:
Към момента на издаването на книгата „Нож“, авторът й се намира в затвора. Той е осъден „за присвояване и безстопанственост“ като управител на частно българо-руско дружество, без да е направена ревизия на самата фирма на всички съдебни инстанции, на които се гледа делото. Процесът, заведен по частна жалба срещу Зартов, се води по Наказателния, а не по Търговския кодекс на Р. България (по който не би било възможно да не се извърши ревизия на фирмата – ищец) и той е осъден на 9 години лишаване от свобода, като на практика е лишен от правото на справедлив процес.
Ивайло Зартов е икономист, общественик и публицист. Като публицист Зартов е може би ако не единственият, то най-активният автор на остро критични социални и политически есета в България в наше време, който се намира зад решетките. Роден е в София през 1966 г. Завършил е УНСС, специалност „Прогнозиране и планиране на социално-икономически системи”. Владее свободно няколко езика. Занимавал се е с бизнес в областта на недвижимите имоти, както за кратко и с политика, като заместник председател на две социалдемократически формации. Никога не е бил на държавна служба. Финансирал е множество благотворителни и културни инициативи. Помагал е на детски градини, училища, читалища, детски спортни школи, певчески и танцови състави, пенсионерски клубове, църкви, манастири, на диабетици, онкоболни, незрящи и др. В последните години той е написал стотици политически, социални и сатирични текстове, осмиващи с тъжен хумор несправедливостта и гротеските в съдебния, политическия, икономическия и социален живот в България. Част от тях са представени на читателите в настоящата книга.
Началото на първа глава от сборника, която се нарича „Абсурдистан“
.
ОТЗИВИ ЗА КНИГАТА:
„Ивайло Зартов дава отговори на въпроси, които никой не смее да зададе…”
Николай Тома
„Тази книга е написана с чисто и смело сърце и трябва да се чете с такова. В нея болката е универсален език, носещ светла мъка, горчива ирония и не познаващ предели сарказъм. Тя е бунт на духа и на разума срещу всяка житейска гротеска. И е опит за преодоляване на грозния крах на справедливостта, човечността и на правдата чрез смъкващ всички маски публицистичен протест.
Чрез силата на въображението политическият, съдебен и житейски абсурд понякога се превръща в литература. Авторът на книгата може би е един от най-свободните хора в България, пред чиято воля да бъде полезен за страната си, за семейството си и за себе си са поставени физически прегради.“Мариана Христова
„Ивайло Зартов. Позитивен, Харизматичен, Целеустремен. Отдаден на идеята за справедливост и всепобеждаващо добро.
Необикновена биография, верига от върхове и спадове, сриващи и разрушаващи душата изпитания, които той преодолява, за да се възроди и с нова сила да продължи напред с неизменна вяра в истината.
Препятствията пред него го провокират в борбеност и решимост да изпълни мисията си. В болката си, самотен и предаден, той открива таланта си да пише. Силата на думите му завладява първо читателите в интернет.
Всяко от есетата в тази книга провокира размисъл и действие.
Събужда отговорността ни за България и утрешния ден.Приятно четене!
Противопоказания: Няма.
Странични ефекти: Безсъние.”Мария А. Качарава, Катя Донкова
Посвещението, с което започва книгата на Зартов - Големите жабета – 15: Кебапчетата на светлото бъдеще
Днес, 25 години след началото на демокрацията, българите живеят по-зле, по-несигурни са за утрешния ден, измират демографски, търпят етническа криминална престъпност, не виждат перспектива…И се появява вечният шопски въпрос: оти ги ручахме жабетата?
Корупция е имало винаги. Всеки, който бърка в кацата в меда, рано или късно изпитва желание да си оближе пръстите. Малцина са онези, които устояват.
Но единствено демокрацията, чрез механизма на „гласуването“, издига корупцията или подкупа, рушвета до ранг на универсална практика, чрез която се определя кой ще влезе във властта. Защото, я да си помислим: какво представляват прословутите цигански кебапчета по време на избори? Не са ли подкуп, рушвет към избирателя, за да бъде накаран да гласува по определен начин, тоест: да му бъде пробутан определен човек или група хора, които да вземат политическата власт в обществото?
Ние се присмиваме на циганите за двете кебапчета и негодуваме: толкова ли са примитивни и неграмотни, и недоразвити, та продават това свое свещено демократично право – правото на „глас“, на „избор“, за някакви си две кебапчета?
Ами ние?
За колко продаваме това си „свещено право“?
Не, в никакъв случай за две кебапчета.
Продаваме го за обещание, че ще живеем по-добре. Най-общо казано. Слушаме политиците и избираме онзи, който успее да ни убеди, че ще ни управлява така, та да живеем по-добре.
С други думи: циганите продават гласа си за две кебапчета – а ние продаваме гласа си за обещания.
Интересно, кой по-добре се е ориентирал в правилата на демокрацията? Те поне остават с едно нахранване и излизат на „зелено“ – с кебапчетата. Сега вече комай мизите са се вдигнали – 20 лева за глас, че и повече…
А ние? Ние си оставаме с обещанията.
Въпрос: кой постъпва по-умно?
Този подкуп – обещанието за „добра“ власт, която да даде на „избирателите“ онова, което те искат, е в основата на демокрацията. От античността до наши дни. И тогава е било същото – кандидатите обещават, избирателите слушат и гласуват съответно за онзи, който обещава по-умело.
Който успява да ги подкупи. С обещанията си.
Как започва съвременната европейска демокрация? Не е ли с обещанието, формулирано в лозунга „Свобода, равенство, братство“?
Затова и парижката паплач тогава, ентусиазирана от обещанието, разрушила цветущата си държава и дала властта на едни от най-страшните палачи в човешката история – както и на лихварите, които ги финансирали.
Е, къде са днес свободата, равенството и братството?
А лихварите, които финансирали френската касапница, се превърнали в олигархия – богати хора, от които зависи политическата власт. Точно, както в антична Гърция и Рим – и тогава богатите плащали, за да се докопат до властта, пряко или чрез подставени лица, и така се превръщали в олигарси.
Конкретно за френската касапница от 1789 г. – била е финансирана от лихварския клан Ротшилд. Който е любопитен, да се порови в Гугъл, има интересни неща по въпроса…
Демокрацията и олигархията са неразделни. Няма как да направиш избирателна кампания и да те изберат, ако нямаш пари. Обама похарчи за втората си избирателна кампания 5 МИЛИАРДА долара. Интересно, откъде ли ги е взел?
Предлагам на вниманието ви откъс от Глава 3 – „Подлите технологии на демокрацията“ от книгата ми „Демократура или Диктатура на демокрацията“, публикувана от издателство „Тилилея“ и разпространявана от веригата книжарници „Хеликон“.
„За да се оцелее в демократичната джунгла, а и просто за да се отбележи някакъв напредък, развой, прогрес, е налице и още едно средство: подкупът.
4. Подкупът
Той е един от основните елементи в технологията на функциониране на демокрацията, заедно с лъжата и насилието. Разбира се, не става дума само за баналният рушвет на съответния депутат, конгресмен, член на общински съвет. Както и не непременно в парични знаци; може и във вид на кариера, осигуряване на луксозен живот и пр.
Но подкупът е една от основите на демокрацията и в по-обобщаващ смисъл, например по време на самата нейна кулминация – изборите. Който има повече финансови средства, прави по-добра пропаганда, съответно купува, макар и негласно, чрез обещания, повече гласове и сетне създава закони в своя полза. Подкупва избирателите не непременно с пари – десет евро на калпак и гласувай за мен… Хората може да бъдат купени и чрез пропаганда. Което означава, че пак се опира до пари, защото ефикасната пропаганда, поднасяща ефикасните обещания по ефикасен начин, се прави с пари.
За класическия начин на действие на съвременната демокрация е достатъчно да се припомни историята на Панамския канал.
Започнали да го строят французите. Била създадена „Компания за Панамския канал” с ръководител инженер Фердинанд Лесепс, който вече бил построил друг канал – Суецкия. Работата обаче не вървяла, лесно събраните от акции пари лесно се и харчели: за работа отишли 1/3 от средствата. Другите 2/3 трети от разходите, 850 милиона франка, изчезнали неизвестно къде. За да се успокоят акционерите, започнали машинации: плащали им нереално високи дивиденти, пускали нови акции – 7 допълнителни емисии, организирали лотария. Но подобна фирма нямала право да организира лотарии. Било необходимо разрешение на парламента и сената. Интересно, как ли се получава разрешение от депутати и сенатори – хората, които днес, щом стане дума за „демокрацията”, биват обозначавани кой знае защо с прозвището „елит”. За елитни хора – елитни суми.
Между другото, за елитните журналисти, тези „глашатаи” или, както още ги наричат, „стражеви кучета” на демокрацията – също. Най-голям разобличител на аферата „Панамски канал” бил известният журналист Емил дьо Жирарден. Пишел срещу проекта статии, фейлетони, памфлети, разобличения… Но по едно време елитният журналист внезапно млъкнал, сякаш си глътнал езика. Някои решили, че темата просто вече не му била интересна. Други обаче разказвали, че веднъж му дошли на гости неколцина здравеняци от „Компания за Панамски канал”, които след приятелски и весел разговор забравили на масата 500 хиляди франка. Така е – глашатаите също имат нужда да смазват гласа си, а и „стражевите кучета”, както всички кучета, обичат по-тлъстите кокали.
Според някои историци, барон дьо Рейнак, който в компанията отговарял за акциите и облигациите, раздал 4 милиона франка за подкупи, включително и на министър-председателя Клемансо.
Мненията за това колко депутати, от общо 510, били подкупени, са различни. Някои смятат, че 280.
Други – 510.
Парламентът разрешил на „Компания за Панамски канал” да направи лотария. Но било късно. Акциите паднали до нула, правителството паднало на свой ред. Лесепс полудял, един министър чистосърдечно си признал, че взел 375 хиляди франка подкуп; дали му 5 години затвор и го глобили в размер на подкупа.
И какво друго ни остава, освен да си спомним Русо. Значи, Рабле бил твърдял, че „крал не живее с малко”? А дали 510 депутати живеят „с малко”?
Това е твърде нагледен пример за действието на един от главните механизми на демокрацията. Шокиращото, и същевременно класическото, в него е, че са подкупвани не просто елементарни чиновници, а висши политици. Най-висшите. Представителите на народа и избраният от тях министър-председател. Тоест, става дума за олицетворението на самата демокрация.
Това е класически пример, че един „демократичен” министър-председател винаги може да бъде подкупен. Дори президент. Нали мандатът му е само 4 години? Е, да речем, 2 мандата. Значи, 8 или 10 години. През това време може да се разчита само на личната му съвест. Няма що, сериозна гаранция… Но нали трябва да мисли и за старините си след това? Дали съвестта му ще остане неподкупна пред този аргумент?
Как обаче ще подкупите един крал? Цар? Император? Неговият мандат е цял живот, а според монархическата идея сам Бог го е поставил на власт. С какво може да бъде подкупен, след като нищо не му липсва? Тук не само съвестта играе роля – един монарх също може да я притежава или не, но много повече важи обстоятелството, че е ликвидирана самата възможност върховната власт да бъде корумпирана. Просто този, който би трябвало да получи подкупа, не вижда смисъл да го получи. Защото има всичко.
Именно затова съвременната западна демокрация се появява през 17-ти и 18-ти век и нахлува в обществото успоредно с овладяването на политическата власт от страна на търговците – т.нар. „трето съсловие” или „буржоазия”, които идват на мястото на благородниците. Просто търговците успяват да подкупят достатъчно количество влиятелни фигури от елита на обществото и така да оформят идеологическа и политическа ситуация, подходяща за силов удар, за т. нар. „революция”, чрез която именно търговците, „буржоазията”, завладяват политическата власт. Естествено, не бива да се забравя и коя етно-религиозна група в християнското общество излъчва „най-добрите търговци”, защото този показател нерядко се подценява, съзнателно или не.
Често подкупването се извършва не пряко, защото подобен подход би предизвикал морална съпротива от страна на съответните фигури от елита – а чрез включването им в организации от конспиративен тип с гръмко прокламирани сред техните членове високопарни цели от рода на „толерантност”, „равенство”, „свобода за угнетените”, „братство между всички хора от всички нации и религии” и прочее евтини словесни трикове за приспиване на гузна съвест.
Както опитвал да приспи гузната си съвест Жозеф Игнас дьо Гильотен, с молитвите си преди главата на краля да падне в краката на Статуята на свободата…
Любомир Чолаков
- Големите жабета – 13: Барутно време за подполковника
Днес, 25 години след началото на демокрацията, българите живеят по-зле, по-несигурни са за утрешния ден, измират демографски, търпят етническа криминална престъпност, не виждат перспектива…
И се появява вечният шопски въпрос: оти ги ручахме жабетата?Чели ли сте повестта на Габриел Гарсия Маркес „Няма кой да пише на полковника“? Препоръчвам. Една история за самотата в края на живота. Не знам дали е гениална, лично аз харесвам далеч не всичко на Маркес, хеле пък на Паулу Куелю – от него нищо не харесвам, ама нейсе, сега няма да си говорим за литература.
Времето не е за книги.
Времето ни е барутно.
Уви, някои пребивават в блажената илюзия, че времето ни не е барутно. А трябва да се отърсят от тази си илюзия. И времето, ако наистина все още не е съвсем барутно, вече трябва да стане. Българите просто нямат друг изход.
Времето ни трябва да бъде барутно, защото ето откъс от една вчерашна новина, на 21 август 2014 г. – в същия този „И това в 21-ви век?!“, както обичат да се изразяват наивните глупчовци, които все още, по липса на информираност, на време и желание за мислене вярват в „прекрасния нов свят“ (да използваме заглавието на Хъксли, като сме я подкарали на литературни аналогии) в този наш прекрасен нов 21-ви век.
И така, какво се случва в прекрасния нов 21-ви век в България, след 25 години демокрация?
Ето какво, цитирам новинарски сайт:
„Нагли крадци системно обират трудноподвижен човек и то почти пред очите му. Ужасяващата история е от станалото нарицателно за битовите кражби врачанско село Малорад. Жертвата на апашите е бивш офицер от Българската армия, съобщава Нова телевизия. Човекът е подлаган на системен тормоз от престъпна банда, която по няколко пъти на месец обира дома му. Крадците разбиват вратите през нощта, докато трудноподвижният човек стои заключен в една от стаите и слуша, без да може да направи нищо. Едва сдържаните мъжки сълзи в очите на пенсионирания подполковник и виновният поглед на кучето са лаконична илюстрация на това, което се случва. Само за последния месец къщата е обирана 4 пъти – тоест по веднъж на седмица.
Вътре е влизано многократно – разбивано и крадено. Според местните подполковникът е съхранил живота си, благодарение на това, че се е скривал в една от стаите. Там чувал как се чука и разбива, но не смеел да издаде гък заради страха от физическа саморазправа. В един от случаите наглите бандити напълнили седем чувала с метални предмети, но ги оставили в двора, докато намерят с какво да ги отнесат. Възрастният мъж извикал полиция, но служителите на реда му обяснили, че щом вещите са в двора, не може да се говори за кражба и престъпление няма…“
Както виждаме, журналистите също се държат като овце – подобно на подполковника. Той все пак има някакво оправдание – страхува се живота си. Макар, че думите „офицер“, пък макар и от запаса, и „страхува се за живота си“ не се връзват.
Но хората са различни, има и различни офицери.
Обаче журналистите?
Защо журналистите не дадат най-простичката, най-елементарната информация, която да ни ориентира в случката: защо не посочат етноса на извършителите?
В България живеят много етноси, нали така?
Може престъпниците, от които явно и полицията и прокуратурата са се напикали от страх, щом смятат, че някой да ти влезе в двора и да приготви имуществото ти за изнасяне, не е престъпление – може тези престъпници да са българи, цигани, турци, власи, гагаузи, каракачани, араби, африкански негри, китайци (в България живеят 2 хиляди китайци), англичани (ако все още са останали) или всякакви други?
И към всеки етнос трябва да се подхожда индивидуално, с отчитане на неговата специфика, култура и обичаи, нали така? Азбучна истина, нали така?
Може пък в България да има етнос, в чиято специфика, култура и обичаи да влиза краденето на желязо? Всякакви ги има…
Но журналистите дума не обелват за етноса на престъпниците. А всъщност това е най-важната им характеристика, от която трябва да се започне, за да се предотвратяват за в бъдеще такива престъпления. Когато се знае етноса на престъпниците, тогава и обществото може да си изработи адекватна реакция, да вземе подходящи мерки, правоохранителните органи да бъдат много по-ефективни.
Но журналистите си мълчат за тази важна информация.
Подполковникът се страхува за живота си – което е разбираемо, макар, че на негово място би трябвало да се снабди ЗАКОННО с пистолет и да застреля, пак ЗАКОННО, престъпниците, които нахлуват в дома му.
От какво толкова го е страх? В затвора, ако го вкарат там, ще му дават по 3 пъти храна на ден и ще бъде под покрив. Ама няма да го вкарат, понеже е инвалид. Не съм чул инвалид да е вкаран в затвора. Най-много да го вкарат в затворническа болница – и там пак ще си живее по-добре.
Да, по-добре ще си живее човекът в затвора, в сравнение със скотския живот, на който са го подложили държавата България (която вече 25 години е демократична, да не забравяме това), прокуратурата в България (която не смята за необходимо да се самосезира – явно ние имаме най-хуманната и толерантна прокуратура в света!), полицията на България (тия пък вече може да се борят за титлата „Българската полиция – най-дрисливата полиция в света“, щом стане дума за етническа престъпност)…
Но журналистите от какво се страхуват?
Никой няма да ги заколи посред нощ, ако кажат етноса на извършителите.
Най-много да ги уволнят.
Но един журналист, ако се страхува от уволнение и затова прикрива истината или част от истината, не е никакъв журналист, а мръсна подлога за информационни екскременти. С други думи – за информационни лайна. В която подлога някой, обикновено в съучастие с „протестъри“ и „неправителствени организации“, изхожда голямата си нужда от такава „информация“, каквато на него му е нужно, за да изкарва българите „расисти“, „нетолерантни“ и „…фоби“. Без значение какви „фоби“, важното е българите да бъдат изкарани всякакви възможни „фоби“, за да им бъде внушено чувство за вина, та когато следващия път престъпници от неизвестен за журналистите, кой знае защо, етнически произход нахлуят в дома им, за да изнасят от него онова, което им хареса – да не се съпротивляват. Да се свират в последната си заключена стая и да треперят да не би бандитите с неустановен от журналистите, кой знае защо, етнически произход, да нахлуят и в нея и да не би да ги убия).
Ех, подполковник… Правилно си останал „под“. Не само за полковник, ти и за под-офицер не ставаш, щом все още не си застрелял поне два-трима бандита, които нахлуват в дома ти. А България се е надявала да я защитаваш. Ти себе си не можеш, та нея си щял да защитиш…
Както и България напразно се надява на такива журналисти да ѝ дават правдива и точна информация за онова, което се случва. От информационни подлоги, където някой си изхожда необходимата му „информация“, и от мръсни медийни пачаври, с които някой грижливо изтрива онази информация, която не му изнася – не може да се очаква нито правдива, нито точна информация. От тях може да се очаква само това – да бъдат подлоги и пачаври. Нищо, че по екраните са зализани, в ефира са със тренирани и школувани гласчета, а във вестниците и сайтовете криво-ляво знаят правописа. Пак си остават подлоги и пачаври, щом укриват такава важна информация като етническия произход на престъпниците.
А ние просто трябва да разберем, че когато някой нахлуе в дома ни, за да ни граби, а може би и убива – просто трябва да го застреляме. ЗАКОННО, разбира се, в пределите на неизбежната самоотбрана. С напълно ЗАКОННО притежавано оръжие, придобито именно затова: за целите на неизбежната самоотбрана.
Ако се надяваме на хуманната ни и толерантна прокуратура, която здраво мижи, за да не би случайно да се самосезира, и на нааканата ни полиция, според която не било престъпление някой да нахлуе в дома ти и да приготви вещите ти за изнасяне – ще си останем като подполковника: заключени в последната стая и да се молим да не би бандитите с неизвестен за журналягите етнически произход да се сетят да разбият и нейната врата.
И да разберем това, което, да се надяваме, че и подполковникът вече е разбрал: такива бандити, независимо от неизвестния им етнически произход, трябва да бъдат посрещани не със затворена, а с широко отворена врата. През която да се стреля по тях и да бъдат застрелвани не като кучета (кученцата са напълно невинни и няма защо да бъдат застрелвани, пък дори и в поговорки), а като бандити, които подлежат на застрелване – напълно ЗАКОННО, разбира се, и с напълно ЗАКОННО притежавано оръжие.
Защото случаят с този подполковник показа недвусмислено едно нещо, независимо дали то ни харесва или не.
Живеем в барутно време.
Любомир Чолаков
- Големите жабета – 12: Лъжите на пропагандата и пропагандата на лъжите
Из книгата на Любомир Чолаков „Демократура или диктатура на демокрацията“, откъс от главата „Подлите технологии на демокрацията“
.
Днес, 25 години след началото на демокрацията, българите живеят по-зле, по-несигурни са за утрешния ден, измират демографски, търпят етническа криминална престъпност, не виждат перспектива…
И се появява вечният шопски въпрос: оти ги ручахме жабетата?
Големите жабета – 12
ЛЪЖИТЕ НА ПРОПАГАНДАТА
И
ПРОПАГАНДАТА НА ЛЪЖИТЕПреди 10 ноември 1989 г. живяхме в свят на лъжи. Вярно е, че в битово, социално и културно отношение бяхме несравнимо по-добре – това просто няма как да се отрече, достатъчно е да се сравнят съответните параметри.
Но духовната атмосфера, за съжаление, беше обвита в паяжината на лъжите.
През 60-те години, например, официалната постановка беше, че през 1980 г. комунизмът ще бъде построен. Това означаваше, пак в съответствие с официалните постулати, че „всеки ще получава според потребностите си, всеки ще дава според възможностите си“. Ако някой може да го разтълкува какво на практика означава това, нека опита. Аз не мога, затова и не опитвам.
Разбира се, имаше и много други лъжи. Една от тях, например, беше, че хората в социализма били „равни“, че била унищожена „експлоатацията на човек от човека“. Но все пак предприятията бяха държавни, а държавата се управляваше от хора, при това на родов принцип – дечицата и внучетата на „активните борци“ автоматично се оказваха на върха на социалната пирамида, влизаха в университетите без изпити, а после „връзките“ също така автоматично ги изстрелваха по върховете на властта. Достатъчно е да се вгледаме кои след 1989 г. станаха милионери и заграбиха властта: пак дечицата и слугите на предишната върхушка…
Но това е история.
А сега да погледнем днешния ни ден. И, след като вече сме в демокрация, при това вече 25 години – което съвсем не е малък срок, би следвало да се очаква, че за такъв солиден период от време поне социалното лицемерие е премахнато. За периода на социализма то някак се възприемаше като нещо нормално, без което не може – какво да се прави, всички знаем, че ни лъжат, и онези, които лъжат и те знаят, че лъжат, ама такава беше системата – изградена върху лъжи. Пропагандни лъжи. С това просто трябваше да се съобразяваме и, в рамките на възможното, да търсим истината сред паяжината на лъжата.
А как ли е днес?
Щом демокрацията е нещо, коренно противоположно на социализма или комунизма, кой както му харесва – значи при нея пропагандни лъжи не може да има. Тогава имаше, защото социализмът или комунизмът, кой както му харесва, беше диктатура. А демокрацията не е диктатура, тя е демокрация – и щом не е диктатура, при нея пропагандни лъжи няма и не може да има. Ако пък има – значи и демокрацията ще се окаже диктатура, само, че под друго име. Под името „демокрация“. То, и социализмът не наричаше себе си диктатура, а „социализъм“ – което не му пречеше да бъде диктатура.
Хайде да видим как е при „демокрацията“?
В предишните ни размисли установихме, че в предизборната борба – основата на демократичния процес, кандидатите за власт могат да имат програми, платформи, възвания, да държат речи, слова, с две думи: да правят пропаганда само в рамките на закона. Нека сега да поразмишляваме какви са последиците от това, като преминем към втората, след разделението, основна характеристика на демокрацията: атмосферата на пропагандни внушения, полуистини, премълчавания и директни лъжи, в които живее т. нар. „демократично общество“.
Предлагам ви откъс от Глава 3 – „Подлите технологии на демокрацията“ от книгата „Демократура или диктатура на демокрацията“, където се разсъждава върху тази втора основна демократична специфика…
„2. Лъжите на пропагандата и пропагандата на лъжите
Но ограничаването на платформите на кандидатите в рамките само на позволеното от закона автоматично унищожава свободата на избор. А свобода ли е ограничената свобода? Ако решим, че е свобода, това означава, че и затворникът е свободен в своята килия. Е, ограничен е в рамките на закона. Но пък свободен в рамките на килията. Тоест, свободен е в рамките на закона, също както хората извън килията.По този начин демокрацията превръща цялото общество в един гигантски затвор.
Разбира се, може да се възрази, че във всички общества свободата на техните членове е ограничена в рамките на закона. Да, така е. Но никое друго общество не отрича това. Никое друго общество освен демокрацията не претендира, че дава „свобода” на своите членове. Ах, забравихме: комунизмът имаше такава плаха претенция, но понеже комунистическите идеолози схващаха, че не ще успеят да прокарат чак толкова нагла лъжа, бързаха да уточнят, позовавайки се на Маркс: „Свободата е осъзната необходимост”. Тоест, свободни сте, обаче трябва да осъзнаете необходимостите, които ви се спускат „отгоре”.
Но нима при демокрацията не е така?
Повърхностно погледнато, при нея всеки избирател гласува за различни идеи. Но всички тези “различни” идеи са в рамките на демократичната идеология. Онези, които излизат от рамките на тази идеология, просто са забранени и техните носители са поставени извън политиката, а често и в затвора – например нацистите, расистите, неудобните политици и историци и всички други, които демокрацията определя като „лоши”. Тук не коментираме добри ли са или наистина „лоши”. Важното е, че и тя, както всяка друга политическа система, насила, с оръжие в ръка и с цялата мощ на държавните институции налага своите идеи и се бори против онези идеи, които са й враждебни.
Но това го прави и комунизмът.
Прави и го и нацизмът.
Всички го правят.
И отново демокрацията се оказва на едно ниво с всички други.Тогава защо е трябвало да бъдат избити 5-те милиона души (минималният брой според изчисленията на различни историци) във френската касапница през 1789 – 1794 гг., наречена „велика революция”? Защо е бил този християнски холокост? Само, за да се смени една система, наричана от демократите „диктатура”, в случая „монархическа”, с друга? С демократична диктатура? И след като всъщност една диктатура сменя друга (доколкото монархията изобщо е диктатура), ясно е, че тези хора са били избити в името на новата диктатура, а не в името на високопарните й претенции за „свобода, равенство и братство” – които претенции днес, предвид тоталното им демаскиране и разобличаване, са благополучно забравени.
Демокрацията обаче използва думата „свобода” с пълна сила, без да се грижи да обясни необходимостта от нейното ограничаване. Ограничаването мълчаливо се подразбира от само себе си.
Но в такъв случай по какво се различава демокрацията от диктатурата? Нали и там ограничаването на свободата се подразбира от само себе си?
Лошото е, че и най-малкото ограничаване на свободата унищожава самата свобода. Там, където се ограничава свободата, започва робството. И няма никакво значение с какво се оправдава това ограничаване.
Разбира се, ограниченията на свободата са необходими, твърде често дори задължителни. Ала това означава, че самата свобода в тези случаи не съществува и ние говорим само по инерция, с цел по-лесно разбиране, за „ограничаване» на свободата. Но всъщност не може да се ограничи нещо, което със самото възникване на „ограничението” престава да съществува.
Тук отново се натрапва приликата с комунизма. Та и тогава имаше избори, гласуване, различни кандидати… Но в рамките на комунистическите закони. Сега ние казваме, че онова не е било истинска демокрация, защото липсата на истинска възможност за избор унищожава свободата на избора, тоест унищожава демокрацията. Но и в САЩ свободата на избора също е ограничена от определени закони. Тоест, там тя също не съществува, което означава, че там не съществува и демокрация.
Именно затова САЩ са силна държава – защото не са демокрация в обичайния, лъжливо-възвишен смисъл на тази дума. Твърдят, че са демокрация именно в този смисъл. Успели са да убедят милиони, може би милиарди хора, че са наистина такава. Но количеството хора, които вярват в нещо, не доказва, че това нещо е вярно. Преди време също много хора са вярвали, че Слънцето се върти около Земята, ала какво от това?
Между другото, нима някогашният СССР беше слаба държава? Затова и беше силен – защото не беше демокрация. И рухна, победен икономически от друга държава – която също е силна, понеже също не е демокрация.
Светът не познава силна демокрация.
И всъщност никога не е познавал. Демократичната Атина губи Пелопонеските войни срещу монархията Спарта. Демократичните Франция и Англия щяха да загубят войната срещу Хитлер (Франция дори съвсем реално я загуби), ако не бяха диктатурата на Сталин (открито провъзгласена като „диктатура на пролетариата”) и диктатурата на Рузвелт (зле маскирана като „демокрация”).
Именно лицемерието отличава демокрацията от останалите диктатури. Всяка друга диктатура – с изключение донякъде на комунизма, който също опитва да се прикрие с фалшивата красота на някаква идеологическа маска, е откровена.
Посланието на всеки откровен диктатор е приблизително следното: „Да, аз съм диктатор, защото съм по-силен от всички други, които желаят властта”.
Маскиращото послание на диктатурата на демокрацията е: „Аз не съм диктатура, защото при мен управляваните избират кой да ги управлява”.
И тук стигаме отново неизбежно до въпроса: а кой всъщност управлява демокрацията?
Реалната трансмисия на управлението в условията на демокрация са медиите, които създават образа на кандидатите за власт. Обикновените избиратели гласуват за кандидатите, които са по-добре представени в медиите. Следователно я управляват хората, които имат контрол върху медиите. Разбира се, понякога има пробиви в системата, както във всяка система; такъв пробив в наши дни, например, беше Уго Чавес, който успя да излъже системата, да преодолее демократичните ограничения и да се опита да създаде нормално общество. Естествено, това общество е наричано „диктатура” – от същите медии, които провъзгласяват демокрацията за не-диктатура.
А когато лъжата вече не помага, защото независимо от успехите си в пропагандните лъжи, демокрацията рано или късно винаги бива разобличена, пристигат самолетоносачите. И крилатите ракети. И морските пехотинци. И всякакви други убийци, механизирани или не чак толкова.
Идеологическите лъжи са само гримът, маската, камуфлажът върху хищната демократична паст. Когато те не помагат, идва откровеното насилие.
Демокрацията всъщност е комбинация от тези два елемента: лъжа и насилие. Тук еднаквостта й с комунизма е 100%“.
- Римско право
Дела, дела и документи…
И времето ще мине.
Светът живее за момента.
А Цезар е невинен!Ще литнат няколко оставки
в съдебните градини.
Дела и документи. Справки…
И Цезар е невинен!Борба за кокала. И хляба…
Проклет живот! Съди ни –
народ от социално слаби.
Но Цезар е невинен!Триумф. Погром. Служебна квота.
Калинки и калини…
Живот? Егати и живота!
А Цезар е невинен!Къде са лудите? Къде са!
На Шипка – нищо ново.
А според утрешната преса
народът е виновен!.
Ники Комедвенска
- Два часа път до нищото
Разказ от Алекс Болдин
.
За да го има утрешния ден – Хора, бдете!
Зад тъмните върхове на планината се показа бледият диск на луната. От запад духаше лек прохладен вятър. Перестите облаци светлееха като ту покриваха, ту показваха далечните, проблясващи звезди. Беше минало полунощ. Над магистрала Е79 от време на време прелиташе ято прилепи, внезапно изникнали от боровата гора, правеше широк кръг и отлиташе към скалите, където в малките пещери гнездяха мишите им колонии.
Колона от тежки автомобили се нижеше бавно по магистралата. Бяха към десетина на брой, със загасени фарове, в разрез с правилника за движение. Кметът на областния град спеше тежък, изнурителен сън. Будеше се няколко пъти, ставаше да изпие чаша сода и пак лягаше. Напоследък тия банкети му дойдоха много. Все имаше за какво да се събират, я за предизборно събрание, я за рождения ден на местния депутат. Трудно носеше вече на пиене. Кръвното му беше високо и алкохолът заплашваше да го умори. Внезапно клетъчния му телефон звънна. Стресна го. Протегна ръка към нощната масичка, взе дразнещата го вещ и включи бутона на разговор.
– Ангелов, извинявай, че те будя, но се налага спешно да решиш един важен проблем. Преди един час пристигна пратката от Франция. Премиерът нареди да се погребе в твоя район. Бях те подготвил, реши ли къде ще бъде? И още нещо, звънни на Кочев и му нареди да прати полицейски ескорт. Поне три коли да бъдат. Ако се случи да се разчуе за това, ти ще отговаряш.
– Ех, Малинов, нали знаеш на какъв огън ме насаждаш… Това е опасен товар. Ако контейнерите протекат, ще се зарази целият областен град и районът в радиус поне петдесет километра. Ще изгине народът, хей! Мислил ли си по въпроса?
– Абе, аз съм мислил, но сега трябва да мислиш ти. Няма да има контейнери. Всичко е насипно, а това е още по-опасно, защото може да се разсее по пътя. Никой не бива да разбере за това. Тия, зелените, все ровят, ровят, имат информатори навсякъде.
– Ти пак ме насади на пачи яйца. Ще изгния в затвора, ако нещо се разчуе.
– Няма да има затвор, нашата партия не забравя верните си хора. Нали си получи твоя дял, не си ли доволен? Уредих и твоя човек в парламента… Сега е моментъг да благодариш и да си свършиш твоята част от работата. Хайде, действай и не ми играй по нервите…
– Добре, добре, ще звънна на Кочев да прати ескорт. След колко време ще дойде колоната?
– Тя трябва вече да е при теб. Води я един капитан от разузнаването, ще го познаеш. Тия лесно се познават. Измисли ли мястото, а?
– Измислил съм го, не ме притискай повече, де. Ще го пуснем в старите галерии на закритата мина. Тя е на два часа път от града. Ще сложим ограда за забрана на минаване, ще набучим табели за туристите. Там е най-добре, не мога да се сетя за друго място сега. В планината има много пещери, но може да се замърсят водите и да пламне целият район.
– Добре, ти си знаеш. А утре ми се обади по някое време, когато всичко е свършило, за да докладвам на премиера. Иска лично да знае, че няма издънка.
***
В местния клуб на Зелената партия още светеше. Виденов чукаше по клавиатурата на стария компютър и се опитваше да завърши отчетния доклад за годишното събрание. Спеше му се, очите му се премрежваха, гърбът го болеше. Трябваше да го завърши и утре да замине за София. Тая местна управа все се издънваше по екологията. Нищо не можеше да й повлияе. Партийните хора са недосегаеми, а откакто дойде на власт тройната коалиция, станаха съвсем безотговорни.
Телефонът му звънна. Кой ли беше? Не очакваше да го търсят в тоя нощен час.– Виденов, обаждам ти се за нещо много важно. – беше председателят на партията. – Имаме сведение, че през южната ни граница е минала пратка с радиоактивни отпадъци. Правителството е поело мръсен ангажимент да ги съхрани на наша територия. Пратката идва от Франция. Взели са някакъв голям валутен заем от Катар. Цялата работа е една далавера, в която всеки е получил своята тлъста комисионна. Ще ни затрият тия гадове, да знаеш. Сведенията ни са, че отпадъците ще дойдат в твоя район. Събери бързо информаторите и ги подготви. Постарайте се да разберете къде ще ги скрият. Не бива да се случва това, разбираш ли? Трябва да алармираме пресата, комисията по ядрена безопасност и други международни организации. Трябва ни, обаче, точна информация с фотографии. Действай бързо, че можем да ги изпуснем. Тоя път не бива да им го позволим. Народът ни ще се поболее, приятел…
***
Колоната спря край старата медна мина. Галериите бяха затворени с дървени плоскости и греди. Разсъмваше. Над близката борова гора просветля. Запяха птици. Работници-товарачи слязоха от камионите, отвориха три от галериите и се приготвиха за разтоварването. Облякоха някакви бели костюми, надянаха шлемове и започнаха да свалят сини бидони с някаква шлака. Хвърляха ги направо в шахтите. Трите полицейски автомобила бяха спрели на двайсетина метра. Полицаите бяха слезли и наблюдаваха сънливо. За около час всичко приключи. Един цивилен капитан приближи до полицаите и им каза:– Не е нужно да ви обяснявам, че трябва да си държите устата затворена. Това е секретна операция на правителството. Не бива да се разчува. А сега, идете там до извора и си измийте ръцете и лицето. След малко тръгваме надолу. Пътят е изровен, не е добър. Карайте бавно, за да не спукате гума. Хей вие там, свършихте ли? Хайде, бързо по камионите. Заковахте ли добре гредите? Не бива да се виждат следи от работа. Край на операцията! Свършихме, тръгвайте!
Колоната се проточи по тесния изровен път към оредялата гора. Вековните дървета бяха подложени на безмилостна сеч и сега, в настъпващото утро, светли полета и попадали дънери се виждаха вляво и вдясно. На места бяха складирани грубо хвърляни дървесни трупи, чакащи извозване. Старата букова гора си отиваше. След няколко десетки дъждове, тук щяха да се появят изровени урви и оголени варовити скали.
***
Клошарят Ристо влачеше крака по измития от нощния дъжд асфалтов път. Беше се запътил към близкия извор, за да утоли жаждата си и да почине на тучната морава, преди да слезе към града. Малката рекичка ромолеше сънливо в ранния час.
Но какво е това? Погледът му се втренчи в близкия речен вир. Няколко малки мрени бяха изплували на повърхността с обърнати кореми. Това не беше виждал от години. Понякога, като млад, идваше на това място, за да си налови риба, без да се набива в очите на контрольорите. Докато работеше флотационната фабрика под мината, в реката нямаше риба. Оловно-цинковата мътилка я тровеше. Няколко години след затварянето на фабриката, рибата пак се появи. Но сега, какво ли се бе случило?
Той слезе близо до вира, свали скъсаните си обувки и нагази бос във водата. Протегна ръце и извади 5-6 риби. Седна на полянката, извади някакви изпокъсани вестници, събра съчки и запали малък огън. Трябваше да изчака, да се появи жар. През това време изкорми рибата с малкото си джобно ножче, осоли я с останалата в кутийката сол и я набучи на тънки пръчки. Започна да я пече. Беше гладен. Хлябът в торбата му бе свършил. Можеше да изяде рибата и без хляб.
Напоследък често му се случваше. Изваждаше някаква развалена храна от контейнерите с боклук и бавно я изяждаше без никакъв хляб. Стана му навик да го прави. По-добре да е така, отколкото да умира от глад.
Ето готова е. Изпече се добре. Разчупи първата рибка, отдели гръбнака и изяде с голям апетит бялото, крехко месо. Беше много вкусна. Отдавна не бе ял прясна риба, печена на жар. Като утоли глада си, той отиде до извора, наведе се и пи дълго от студената вода. После легна тежко до чувала с боклуците. Задряма.
Не след дълго някак му се зави свят. Догади му се. Изправи се и тръгна към реката. Вътре в него червата му се обръщаха с мъчителна болка. Още не стигнал потока, нещо го преряза изведнъж, наведе се и повърна. Краката му омекнаха и се пльосна на тревата. След няколко минути повърна отново. В повръщаното забеляза следи от алена кръв. Какво става с него? Имаше чувството, че се е отровил. Падна на влажната трева и повече не можа да се изправи. Наблизо нямаше никой, за да повика помощ…
***
– Ваньо, ела да закусиш, мама. Младата госпожа Колева беше нахранила кокошките и сега правеше попара на шестгодишния си син. Мъжът и се готвеше да тръгва за работа. Автобусът щеше да тръгне от селската спирка всеки момент.Момчето играеше вяло с някакви моливи и хартиени листа.
– Мамо, боли ме вратлето…
– Какво, миличко? Я покажи къде те боли… – да виждам, тук нещо се е подуло. Пенко, чакай малко… я ела да видиш детето. Не ми харесва тая бучка на врата му.
– Да, наистина, може да е заушка. Ще го заведем на лекар. Ще се обадя до работа, че ще закъснея. Хайде, обличай го и да хванем автобуса.
След двайсетина минути детският лекар, опивайки врата на детето, каза:
– Ще трябва да му вземем кръвни проби и да го пратя на скенер. Почакайте тук, изследването няма да се забави…
Родителите се погледнаха разтревожено. Тонът на лекаря не им хареса. Седнаха на столове в коридора и зачакаха. Появи се медицинската сестра, водеща детето.
– Не се притеснявайте, момчето ви трябва да влезе в отделението за детска онкология. Има някакъв съмнителен израстък, който е желателно да се изследва детайлно. Но спокойно, де! Няма нищо страшно. Това е млад организъм и малкият бързо ще се оправи.
Тези думи обаче не успокоиха родителите. Те се хванаха за ръце и се погледнаха в очите. „Какво ли става с детето им?“…
***
Виденов въртеше телефоните за София. Беше стресиран и много притеснен. Преди няколко дни получи сведение, че в онкологичния диспансер непрекъснато прииждат хора с всякакви форми на рак. Дали пък ония с радиоактивните отпадъци бяха успели? Не можаха да установят дали е имало складиране или не. Ако е имало, къде ли са ги скрили? Ще трябва да доставят гайгерови броячи и да тръгнат с тях по планинските пътеки. Радиацията не може да се скрие. Рано или късно щеше да излезе наяве. Дано не стане късно. Трябва да се изследват почвата, въздуха, изворите и реките. Правителствените органи по всякакъв начин ще ги спъват, медиите ще мълчат, а хората ще се разболяват и мрат. Трябва да се действа, и то много бързо.
След като проведе няколко разговора, той излезе от стаята и се загледа към планината. „Къде ли са заровили отровата?“
Някъде, над далечните върхове на планината, се рееше широк, жълт облак. Тъмни дъждовни облаци се събираха откъм запад. Всеки момент щеше да завили.
Той се хвана за главата, въздъхна тежко и си спомни 86-та година. Тогава Чернобилската АЕЦ се бе взривила и всички партийни и държавни органи мълчаха гузно и престъпно за опасността, която грозеше населението. И тогава валя дъжд, радиоактивен дъжд, а хората, не подозирайки нищо, режеха салати и ядяха отровните марули и лук. Ако са го сторили, както предполагаше, тук ще стане още по-страшно. Сигурен беше, че тези престъпници отново щяха подло и мръсно да мълчат. Вероятно бяха сложили в джоб тлъста сумичка пари и си бяха продали апартаментите. За тях, хората с пари и възможности, нямаше пречка да се заселят, където пожелаят. Населението обаче, хората, които оставаха… нямаха никакъв избор…
Заваля топъл, летен дъжд. Капките тежко падаха по листата на дърветата, по птичите пера на чирикащите край локвите врабци, по човешките глави и никой, никой от тях не знаеше, какво им носеха…
.
Враца, 28.05.2014 г.
- Полет МН17
Автор: Виктор Хинов*
.
Иллюстрация: Planefinger Наджиб привычным движением, с подачи украинского диспетчера, ввел код в транспондер.
„Какой корявый акцент – подумал он, пока диспетчер повторял ряд цифр. – Неужели нельзя было найти диспетчера с приличным английским?“. Малайзиец говорил на английском языке с детства – ведь его страна, бывшая Британская колония, все еще сохраняла формы британского образования и государственного управления. На английском языке общалась большая часть его соотечественников, а для второго пилота Боинга 777 он был обязателен.„Одному Аллаху ведано, что происходит сейчас внизу, на земле“, – пронеслось в мыслях Наджиба.
Из новостей ВВС, на которые он попал случайно, переключая наугад каналы телевизора в гостиннице в Амстердаме, Наджиб узнал, что на Украине проходит антитеррористическая акция. Это сообщение заставило Наджиба прислушаться. Будучи мусульманином, он болезненно реагировал на обычное в последнее время соеденнение его религии с террористами. Но поняв, что террористы не имеют никакого отношения к правой вере, Наджиб успокоился. Он был убежден, что насилие не совместимо с верой и испытывал подленное страдание от любого упоминания его веры в контексте агрессии. ”Не может верующий человек посягать на чью-либо жизнь по какой бы-то ни было причине. Эти люди на земле вероятно погрязли в безверии и не видят света подленной веры”, – подумал пилот.Наземный диспетчер вновь на ужасном английском языке начал задавать Наджибу параметры воздушного коридора, по которому Боинг должен был пройти над Украиной.
– Высота 33 000 футов, – передавал Наджиб командиру полета, – направление – 06, ширина коридора – 14 километров.
– 14 километров? Ты уверен? – переспросил Рали, первый пилот.
– А ведь верно, – подумал Наджиб. Ширина коридора порядка 14-ти километров соответствует только большим аэродромам и при этом на высоте ниже 10 000 футов.
– У него тежелой акцент – сказал он Рали. – Наверное, это 40,а не 14 (forty, а не fourteen).
– Вот это похоже на правду,– ответил ему Рали.- Что это за террористы из-за которых надо менять правила движения на 30 000 миль.
И он повернул штурвал Боинга, меняя курс на 06.
А внизу, на земле, сидел в диспетчерской Иван Петренко весь в поту, даже в тех местах, где обычно трудно себе представить, что человек потеет. Окончив диспетчерский курс шесть месяцев назад, он уже должен был вести 30 самолетов одновременно в самом неспокойном воздушном пространстве планеты. По приказу президента многие из старых опытных диспетчеров были мобилизованы, и Иван хорошо понимал, что это правильно. Для молодого украинца не было ничего страшнее, чем порабощение его страны маскальскими чертями. Если потребуется, он готов вести 50 самолетов, работать без выходных, чтобы лучшие специалисты помогали армии защищать Родину. ”Сейчас когда вся мощ НАТО на нашей стороне, у нас eсть невероятный шанс освободится от векового нета”, – подумал юноша. ”Когда-нибудь моя страна будеть свободной. Тогда я буду получать достойную зарплату в евро или долларах, а не в гнусных гривнах, которые ни на что не годятся. Может быть, и я в один прекрасный день полечу на самолете в какое-нибудь экзотическое местечко, а почему бы не побывать в Малайзии, куда направляется этот Боинг.” Его мечтаниям положил конец пилот британских авиaлинии, который запрашивал коридор над Украиной для борда 211 направлявшегося в Делли.
Петр Донской отпил глоток кофе. Продолжалось его внеочередное дежурствo в радиолокационной станции Украинской ПВО. Дежурить становилось все труднее. Русские использовали новейшую технику для помех в радиолокации. Использовали и гражданские самолеты для переброски людей и техники.Конечно, амереканцы помогали, но их технические системы обнаружения не состыковывались с русскими, которые были на вооружении украинских ПВО, что создавало постоянные сбои. Петр был опытным диспетчером. Редко его сигналы оказывались ложными. По его сигналу украинские истребители сбили два русских самолета, а четыре других отказалсь от боя и укрылись на русской территории. Вдруг Петро почувствовал, что что-то не в порядке. Экран выглядел видимо спокойным, и зеленые точки на нем были хорошо известными пасажирскими самолетами, не представляющими опастность. Петро всмотрелся внимательнее. Так и есть. Боинг 777 был виден по крайней мере в 14-ти километрах вне зоны коридора.
„Да, – подумал Петр. – Вы достаточно хитры, маскальские черти, но вам не обмануть моего наметанного глаза.
Это обыкновенная маскировка. Боинг вероятно идет с опозданием и появится в коридоре не раньше чем через 15 минут. А сейчас, по всей вероятности, там находится русский транспортник.
Не долетиш, маскаль“, – подумал Петр и включил сирену.Через три минуты мощные турбины истребителя Су-25 разорвали небо над станцией.
– Не долетишь, – повторил Петр вслух.
Сергей Горчаков был на своем боевом посту. Впервые в жизни двадцатилетний русский юноша что-либо значил. Он родился в годы перестройки. Вырос в стране, которую без устали грабили бывшие местные партийные величия, называемые сейчас олигархами. Вырос под потоком несмолкаемых реклам, обещающих все то, чего он не мог себе позволить и что мог видеть только на картинках: дорогие машины, красивые женщины, екзотические курорты. Он вырос в атмосфере безысходности, водки и смерти. Он потерял отца закономерно рано: ведь средняя продолжительность жизни русских мужчин 56 лет. У Сергея не было ни денег, ни машин, ни образования,не было и никаких перспектив. Он не значил ничего для своего государства, а значит не значил ничего и для самого себя. Все изменила однако речь президента Путина по поводу Крыма. Наконец-то. Россия просыпается. Она нуждается в своих мужчинах и женщинах. Она не будет больше прислугой Запада. Олигархи уже будут знать: в Москве есть Хозяин. Пусть дрожат ети обожравшиеся и присосавшиеся к русскому народу клещи. Их деньги для хозяина что пепел. Такой же как пепел из трубки Сталина.
Сейчас Сергей нужен. Он воюет за Новую Россию. Он воюет за Новороссию. За право наз ваться гордо Русским. Из огня Белой и Красной империй вновь родилась, как птица Феникс Она – Матушка Русь. Он, Сергей, ей нужен.
Он управляет подвижной ракетой Бук. Она плод русского военного гения. Она настолько мобильна и эффективна,что является сейчас самым востребованным оружием в мире. Катайтець на своих БМВ. Вы смеялись над москвичами, жигулями и волгами, издевались над ними. Смейтесь теперь над Буком. Валяйте, издевайтесь. Только вам надо будет удалиться по крайней мере на 20 километров, потому что Бук рявкнет ,как медведь с просонья, раскроется цветами ракетных двигателей, и за считанные секунды на расстоянии ста метров около вас не останется ничего живого. Смейтесь.
Запищал радар. Он засек Су-25, который летел в восточном направлении. Сергей напрягся, и рука его застыла на пульте. Вот сейчас, еще немного терпения. Су вошел в зону Бука. А теперь!
– Получай, предатель!
Над его головой взревел двигатель одной из ракет Бука. Дальше ракета сама найдет направление по тепловому излучению двигателей своей жертвы.
Данило Никитич, пилот Су-25, был опытным летчиком. Самолет на его зкране, без сомнения, был Боинг 777. И когда он уже собирался дать отбой наземньм службам, вой сирены, предупреждающей о ракетной атаке, врезался в его сознание. Профессиональный военньй пилот действует инстинктивно. Инстинкт вьрабатывается долгими часами тренировки и закрепляется в реальной боевой обстановке. Инстинкт безошибочен. Отвлекющий маневр, и ответная ракета спустя секуну прорезала воздух. Так как другой цели рядом не было електронная наводка ракеты зафиксиривалось на тепловом излучении двигателей, находящегося по близости авиалайнера.
Ракеты системы Бук никогда не пролетают мимо цели. Если вблизи бы не работали две огромнье турбины Боинга, Данило бьл бы обречен. Направляющая система Бука вновь произвела поиск и обнаружила тепло в стратосфере. Из двух имеющихся объктов, согласно заложенной программе, она выбрала тот, которьй был больше – Боинг 777.
…Маленький Уле впервые летел на самолете. Мама и папа решили отправиться вместе с ним на отдьх в Малайзию. Забыть о дождливом и холодном амстердамском лете и погреться на солнечньх зкзотических пляжах, о которых так мечтал Иван. Отец Уле не был олигархом. Он работал в больнице для малоимущих в Амстрдаме. Два года он не бьл в отпуске. В тот момент, когда ракеты разрывали тело Боинга, Уле, как и подобает трехлетнему мальчонке, сладко спал в материнских объятиях. Он прижимал к себе мягкую игрушку – Панду. Ему очень нравились панды.
Через три дня специалист международной комиссии по расследованию причин аварии в поисках черных ящиков Боинга наткнулся на отрванную маленькую ручку, которая все еще сжимала обожженную мягкую игрушку- Панду. Тела мамы, папы и Уле бьли разорвань на тьсячи кусочков и разбросань над территорией в десятки квадратньх километров. Их уже нельзя бьло собрать вместе. Международный специалист профессионально отвел взгляд. Все-таки он искал черные ящики. Весь мир хотел знать, что случилось с рейсом номер 17 Малайзийских авиалиний. Весь мир искал виноватого.
.
–––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––
* Виктор Хинов родился в Болгарии в 1967 году в русскоязычной семье. Русское воспитание получил от русской бабушки и мамы. Закончил мед училище в городе София и до 1998 года работал травматологом в университетской клинике. В Юне 1998 года мигрировал в Соединенные штаты Америки город Индианаполис. Работал продавцом рыбы, санитаром и переводчиком. После сдачи мед экзаменов прошел специализацию и в настоящее время работает домашним врачом.
Хинов начал писать рассказы в 2007 году. Свои рассказы он сначала публиковал в болгарском литературном сайте „Откровения“. В начале 2014 года был опубликован сборник его рассказов на болгарском языке под названием „Рассказы с того света“, в котором собраны рассказы о личном жизненном опыте автора в эмиграции и его восприятие современной одноэтажной Америки..